Справа № 640/10078/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінов А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДФС у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення не зазначений, дата складання повного тексту не зазначена) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 р. в розмірі 21030, 90 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року позов задовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464). Зокрема, з 01.01.2017 р. базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, вказані у пункті 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження підприємницької діяльності.

В частині доводів суду першої інстанції про неповідомлення позивача про зміни в законодавстві та непроведення перевірки, як підстави дл нарахування ЄСВ, апелянт зауважив, що відповідно до Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів і нарахованої пені не застосовується (частина шістнадцята ст. 25 Закону № 2464).

Апелнт зазначає, що скасування вимоги в судовому порядку не скасовує наявність суми боргу (недоїмки), яка обліковується за позивачем.

Також, на думку апелянта, роботодавець - ТОВ «МагтехПлюс» сплачує ЄСВ як платник ЄСВ з власних коштів у зв`язку з тим, що відповідно до Закону 2464 використовує працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах. Водночас факт наявності заборгованості за позивачем як самозайнятою особою - ФОП підтверджується податковою вимогою та позивачем не спростований.

Апелянт вказує, що відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, з огляду на зазначену норму, апелянт вважає, що припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця внаслідок внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Відзив до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрована Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією як фізична особа-підприємець, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер запису 0012504.

З червня 2017 р. по травень 2019 р., за твердженням позивача, остання будь-якої господарської діяльності не здійснювала, про що подавала відповідні звіти до органів доходів та зборів.

25.05.2019 р. позивач отримала від відповідача вимогу, а також лист, в якому позивача було повідомлено про внесення змін до Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) та про зобов`язання платника єдиного внеску у разі неотримання доходу у відповідному звітному періоді визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, а саме: у 2017 році - 704, 00 грн; у 2018 році - 819, 06 грн, у 2019 році - 918, 06 грн.

Згідно вказаного листа за період 2017 - лютий 2018 р. сума єдиного внеску становить 8448, 00 грн, штрафні санкції - 1689, 60 грн, 1 квартал 2018 р. - 2457, 18 грн, штрафні санкції - 491, 44 грн, 2 квартал 2018 р. - 2457, 18 грн, штрафні санкції - 491, 44 грн, 3 квартал 2018 р. - 2457, 18 грн, штрафні санкції - 491, 44 грн, 4 квартал 2018 р. - 2457, 18 грн, штрафні санкції - 491, 44 грн, 1 квартал 2019 р. - 2754, 18 грн, штрафні санкції - 550, 84 грн.

У період нарахування боргу по сплаті єдиного внеску позивач працювала в ТОВ «Магтех Плюс» і перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років.

Факт роботи позивача у ТОВ «Мегтех Плюс» та її перебування у декретній відпустці підтверджуються довідкою ТОВ «Магтех Плюс» № 2 від 01.06.2019 р.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464 (далі - Закон № 2464) платники ЄСВ, зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону зобов`язані сплачувати ЄСВ, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується ЄСВ. Періодом, за який платники ЄСВ подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини 1 статті 4 нього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Згідно пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774 внесено зміни до Закону № 2464, що діють з 01.01.2017 р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Так фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до п. 3 Р. VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449 (далі - Інструкція № 449), органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі слати єдиного внеску.

Згідно п. 4 Р. 6 Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідно до абз. 9 ч. 3 Р. 6 Інструкції № 449 у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

З вищепроцитованих норм випливає, що обов`язок зі сплати позивачем єдиного внеску не перебуває у жодній залежності від отримуваного доходу та факту здійснення підприємницької діяльності. Єдиного підставою для такого обов`язку є державна реєстрація фізичної особи - підприємця.

Пільги зі сплати єдиного внеску встановлені законодавцем лише для таких видів підприємців: пенсіонери та особи з інвалідністю певних категорій.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта в цій частині заслуговують на увагу.

Натомість, соціальний захист для фізичних осіб - підприємців як фізичних осіб регламентовано також іншими нормами законодавства.

Так у відповідності до п. 295.5 ст. 295 ПК України платники єдиного податку першої і другої груп, які не використовують працю найманих осіб, звільняються від сплати єдиного податку протягом одного календарного місяця на рік на час відпустки, а також за період хвороби, підтвердженої копією листка (листків) непрацездатності, якщо вона триває 30 і більше календарних днів.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний податок, що замінює собою плату окремих податків і зборів, не тотожний єдиному соціальному внеску, що заміняє собою чотири види відрахування: до Пенсійного фонду; до фондів страхування на випадок безробіття; із тимчасової втрати працездатності; від нещасних випадків на виробництві.

З огляду на це, вказана правова норма не може бути розповсюджена на спірні правовідносини.

В той же час, у відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105) період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами соціального страхування, крім пенсій усіх видів (за винятком пенсії по інвалідності), включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

З вказаної норми вбачаються елементи соціального захисту осіб, які обтяжені здійненням догляду за дитиною та не можуть здійснювати будь - який вид підприємницької (трудової) діяльності.

При цьому, у відповідності до п. 2 ч. 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою КМ України від 02.03.2011 р. № 178, цей Порядок визначає механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) за осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або допомогу при народженні дитини, при усиновленні дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 2 вказаного Порядку єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги при народженні дитини (крім суми, яка виплачується одноразово) та/або суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, нарахованої за базовий звітний період.

В розумінні вказаних норм, тягар зі сплати ЄСВ під час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною саме з сум отриманих допомог покладається на державу.

При цьому, час перебування особи у такій відпустці зараховується до її страхового стажу.

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що у даному спорі йдеться про неякісність, передусім, закону, що регулює спірні відносини, коли дитинство, материнство і батьківство, з одного боку, охороняються державою згідно ст. 51 Конституції України, що втілено також у праві особи на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримання від держави допомоги, а з іншого боку, профільний закон не регулює вказане питання щодо платників ЄСВ.

При цьому, особливу увагу колегія суддів звертає на ту осбтавину, що у розумінні ст. 22 Закону № 1105 догляд за дитиною віком до трьох років є страховим випадком.

Натомість, положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» жодним чином не регулюють питання зі сплати ЄСВ відносно ФОПів, що перебувають на спрощеній системі оподаткування у період страхового випадку.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відтак вказаною нормою не передбачено права фізичної особи - підприємця на будь - який вид відпустки.

Водночас, у відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону № 1105 право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

У справі «Серков проти України» (від 07.07.2011 р., заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини порушення було встановлено у зв`язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України, та, по-друге, у зв`язку з незастосуванням судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З огляду на вищезазначене, враховуючи нечіткість та неякісність законодавства з цього питання, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у спірний період позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 21.11.2019 р.)