Справа № 640/5903/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2019 року № 640/5903/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянка Ірану ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, якому просить:

- визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 336-17 від 30.08.2017 про втрату статусу біженця ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що позивач, маючи статус біженця, здійснював виїзд до країни походження, що стало законною підставою дійти висновку відповідачу про відсутність існування загрози життю позивачу в країні походження, відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, про яку він стверджував при зверненні за захистом в Україні з метою отримати статус біженця.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Ісламської Республіки Іран, національність - іранка, одружена, за віросповіданням - християнка, освіта середня.

Документом, що посвідчує особу є паспорт громадянки Ісламської Республіки Іран серії НОМЕР_1 .

Як зазначає позивач, до України прибула літаком 20.08.2010р. на підставі візи типу «П-1», місце перетину кордону зазначила аеропорт «Бориспіль» .

Позивач набула статус біженця на підставі рішення Держкомнацрелігій України від 15.12.2010 №739-10.

Однак, 30.08.2017 Державною міграційною службою України прийнято рішення про втрату статусу біженця № 336-17 у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулася до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. (а.с. 55-56).

Позивач, вважаючи рішення відповідача про втрату статусу біженця від 30.08.2017 № 336-17 протиправним звернулась до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон

України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

Частинами одинадцятою-шістнадцятою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" закріплено право центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання, а також у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, - звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із заяви позивача про надання статусу біженця від 03.09.2010, її сім`ю переслідували через те, що вони є християнами за віросповіданням.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 у зв`язку з надходженням матеріалів від ДСІОБГ ДМС (лист від 28.04.2017 №8-135.8.6.1-17), отриманих від Адміністрації Державної прикордонної служби України (АДПС) щодо неодноразового перебування позивача на території країни громадянської належності вже після отримання нею статусу біженця в України.

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.04.2017 р. № 55/815 підтверджується інформація, щодо неодноразових виїздів особи до країни походження. Відповідно до листа позивач здійснювала виїзди за такими напрямками:

- 15.05.2012 виїзд з території України та в`їзд на територію Ірану рейсом №6342 авіасполученням «Київ-Тегеран», 22.06.2012 виїзд з території Ірану та в`їзд на територію України рейсом №208 авіасполученням «Тегеран-Київ»;

- 13.11.2014 виїзд з території України та в`їзд на територію Ірану рейсом №207 авіасполученням «Київ-Тегеран», 26.12.2014 виїзд з території Ірану та в`їзд на територію України рейсом №208 авіасполученням «Тегеран-Київ»;

- 23.01.2016 виїзд з території України та в`їзд на територію Ірану рейсом №751 авіасполученням «Київ-Тегеран», 06.03.2016 виїзд з території Ірану та в`їзд на територію України рейсом №752 авіасполученням «Тегеран-Київ».

Для детального з`ясування обставин та причин її перебування в Ірані забезпечено проведення співбесіди.

Однак, суперечливими є наступні твердження.

Під час співбесіди 24.05.2017 позивач зазначила про те, що їздила в Іран в 2014 та 2016 роках, тому що в неї загинули два брати. Позивач вказала, що в 2012 році також їздила до Туреччини, оскільки її мати була хвора, як довго перебувала не пам`ятає.

Однак, вказуючи на перетин кордону у 2012 року у напрямку до Ірану, було поставлено питання: «Тобто у 2012 році Ви їздили не до Туреччини, а в країну громадянської належності ?», відповідь - «Так, моя мама була хвора і я мала терміново до неї поїхати».

У співбесіді від 16.12.2015 позивач називає причиною виїзду до Ірану в 2012 році похорон брата, однак як вбачається зі свідоцтва про смерть, він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що суперечить вищезазначеній інформації.

У співбесіді від 16.12.2015 позивач називає причиною виїзду до Ірану в 2014 році похорон своєї матері, однак дане твердження не співпадає з датою виїзду, оскільки позивач виїхала до Ірану через п`ять місяців після смерті матері.

Також позивач зазначає, що в Ірані жила у своєї сестри.

Слід зазначати, що в матеріалах особової справи відсутня інформація щодо рідних ОСОБА_1 , які залишилися в країні походження, крім свідоцтв про смерть.

Крім того, під час співбесіді 07.09.2010 позивач підтвердила, що в країні громадської належності у неї нікого з близьких не лишилося, тому надані копії свідоцтв про смерть не підтверджують, що особи, які вказані у зазначених документах є її рідними.

Відповідачем також зазначено, що під час вивчення відміток у проїзних документах біженця для виїзду за кордон було встановлено, що вказані документи мають штампи тільки про перетин кордону України, а штампи про перетин кордону Ірану відсутні. Таким чином, зазначене свідчить про можливе використання ОСОБА_1 національного паспорта для в`їзду на територію Ірану.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що Громадянка Ірану ОСОБА_1 надала недостовірну інформацію відповідачу.

Таким чином, ОСОБА_1 у 2012, 2014, 2016 роках виїжджала до країни громадянської належності, безпечно перебувала на території Ірану, що свідчить про те, що особа фактично повернулася до країни громадянської належності, незважаючи на небезпеку побоювання переслідування, про яку вона повідомляла при зверненні за захистом.

Натомість, добровільність повернення особи до країни громадянської належності, певний термін безперешкодного перебування на її території свідчить про відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, яку вона залишила і за межами якої перебувала.

Отже відповідачем доведено наявність підстав для позбавлення позивача статусу біженця.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2017 р. № 336-17 про втрату статусу біженця прийнято у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для його скасування у суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77,139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.В. Смолій