Справа № 240/10586/19
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Житомир

справа № 240/10586/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнанння протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення остаточного розрахунку 11.05.2018 при звільнені з військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести остаточний розрахунок, шляхом виплати одноразової допомоги при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки одинокій матері за 2016, 2017, 2018, 2019 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки одинокій матері за 2016, 2017, 2018, 2019 роки;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 29.12.2002 по 28.12.2011 проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 , а в період з 17.12.2012 по 11.05.2019 проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 .

11 травня 2019 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 квітня 2019 року, її, старшого лейтенанта, виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 . Однак зазначає, що з нею не проведено остаточний розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства, а саме: не виплачено одноразову допомоги при звільненні у розмірі 50% від грошового забезпечення за 15 календарних років; не проведена та не виплачена індексація грошового забезпечення за період проходження служби з липня 2016 року по березень 2018 року; не проведено розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за період з 2016 року по 2019 рік.

Щодо виплати одноразової допомоги при звільнені у розмірі 50% від грошового забезпечення за 15 календарних років, зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.12.2011 №297 про виключення її зі списків вищевказаної військової частини, виплата одноразової допомоги при звільнені не здійснювалась, виплату проведено лише за 6 років служби у військовій частині НОМЕР_1 . Тому вважає, дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати одноразової допомоги у разі звільнення за період служби з 29.12.2002 по 28.12.2011 є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства і є протиправними.

Щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року, зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.

Положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до підприємства, установи, організації. Саме тому, ненарахування та невиплата індексації грошового забезпечення за період з 25.05.2016 по 20.07.2018, є протиправною.

Що до невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, зазначає, що у зв`язку з настанням особливого періоду вона не мала змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати. Натомість Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, за минулі роки.

З огляду на вказане, внаслідок дій відповідача, нею не використано право на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, за період з 2016 року по 2019 рік.

Вказує, що зверталась до відповідача із заявою про проведення остаточного розрахунку при звільнені з військової частини НОМЕР_1 , однак отримала відмову у виплаті та нарахуванні зазначених виплат.

Також вказує, що враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні з вини власника, вважає за можливе стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем 01.10.2019, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача у поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву (вх.№23733/19), в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що військова частина НОМЕР_1 у своїй діяльності керуються Конституцією України та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, директивами Міністра оборони та начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, іншими правовими актами.

Щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні вказує, що відповідно до поданих документів ОСОБА_1 звільнилась з військової частини НОМЕР_2 - 28.12.2011 з вислугою років - 9 років. В наказі командира військової частини НОМЕР_2 від 28.12.2011 інформації, щодо виплати (невиплати) одноразової грошової допомоги у разі звільнення не зазначено.

Зауважує, що зміни в наказ Міністерства оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260 щодо виплати вказаної допомоги за наявності 10 років вислуги, були внесені, згідно з наказом Міністерства оборони України «Про затвердження Змін до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.12.2012 №838. Отже, на момент звільнення позивача, керуючись чинним наказом Міністерства оборони України №260, позивачу, як військовослужбовцю повинні були виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби.

Зазначає, що відповідачем було надіслано запит до військової частини НОМЕР_2 щодо надання інформації про виплату або невиплату даної допомоги.

Щодо позовних вимог про нарахування індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року відповідач зазначає, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди як того вимагає позивач.

Відповідно до п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, виплата сум індексації здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.

Зазначає, що відповідно до ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише у межах фонду грошового забезпечення.

Тобто, виплата індексації з липня 2016 по березень 2018 року взагалі законодавчо не передбачена, оскільки у відповідача не було правових підстав для здійснення таких виплат, військова частина НОМЕР_1 діяла правомірно.

Щодо позовних вимог про нарахування позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2019 рік зазначає, що соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. Позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки частиною 19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Окрім того, зазначає, що протягом 2016-2019 років позивач за наданням їй додаткової відпустки до командування частини не зверталась, рапортів не подавала, тобто, бажання її використати або отримати за неї компенсацію не виявляла.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.258 КАС України.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходила військову службу в Збройних Силах України на посаді оператора-обчислювача відділення управляння штабу дивізіону взводу управління артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 .

На підставі наказу командира 95 окремої аеромобільної бригади від 27.12.11. №36-пм старшого солдата ОСОБА_2 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.12.2011 №297, звільнено з військової служби за пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" (у зв"язку з закінченням строку контракту). З 28 грудня 2011 року виключено зі списків особового складу (а.с. 18).

У подальшому, у період з 17.12.2012 по 11.05.2019 ОСОБА_1 перебувала на військовій службі в Збройних Силах України на посаді офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

На підставі наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) від 25.03.2019 №65 старшого лейтенанта ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2019 №94, звільнено з військової служби за підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" (через сімейні обставини або інші поважні причини (військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років)). З 11 травня 2019 року виключено зі списків особового складу.

Окрім того, у зазначеному наказі вказано виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв"язку зі звільненням у розмірі 50 % грошового забезпечення за 15 календарних років (а.с. 19).

У липні 2019 року позивач звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою в якій зазначала, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 вона мала отримати виплату одноразової грошової допомоги при звільнення у розмірі 50% від грошового забезпечення за 15 календарних років, однак станом на 30 липня 2019 року зазначену допомогу не отримала.

У вказаній заяві, позивач просила відповідача нарахувати та виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2019 рік (а.с.13).

Листом від 19.08.2019 №4/672 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивачу про відмову у нарахуванні та виплаті зазначених виплат.

Щодо відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби вказано, що оскільки зміни в наказ Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 щодо виплати вказаної грошової допомоги за наявності 10 років вислуги, були внесені, згідно з наказом Міністерства оборони України №838 від 11.12.2012, то на момент звільнення з військової частини НОМЕР_2 позивачу мала бути виплачена одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Також зазначено, що надіслано запит до військової частини НОМЕР_2 шодо надання інформації про виплату або невиплату зазначеної одноразової грошової допомоги, однак станом на 15.08.2019 відповідь до військової частини НОМЕР_1 не надходила.

З приводу відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року зазначено, що джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 1.9 наказу Міністра оборони України, яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 11.06.2008 року №260, передбачено, що грошове забезпечення, у тому числі і індексація, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення.

Щодо відсутності підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері зазначено, що відповідно до пункту 19 статті 10 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій) не виплачується (а.с. 14-15).

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням періоду служби в військовій частині НОМЕР_2 , щодо невиплати та ненарахування індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері, позивач за захистом своїх прав звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Щодо позовних вимог про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% від місячного грошового забезпечення за 15 календарних років, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.15 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виключення позивача зі списків особового складу - 11.05.2019) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Матеріали справи свідчать, що позивач перебувала на службі у військовій частині НОМЕР_1 з 17.12.2012 по 11.05.2019 та при звільненні зі служби з військової частини НОМЕР_1 отримала одноразову грошову допомогу за 6 років військової служби у розмірі 45248,7грн (а.с.14).

Абзацом 6 частини 2 ст.15 Закону №2262-ХІІ передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Наказ №260).

Аналогічні положення передбачені у пункті 2 Розділу ХХХІІ Наказу №260 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин виключення позивача із списків особового складу - 11.05.2019) у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Згідно з пунктом 7 Розділу ХХХІІ Наказу №260 передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ст.15 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 - 28.12.2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція №260).

Положеннями п.38.1 Інструкції №260 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 - 28.12.2011) передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

З огляду на вказане, враховуючи, що на момент звільнення позивача з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 вислуга років становила - 9 років, суд відхиляє доводи відповідача про наявність у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби станом на 28.12.2011, у з"язку з відсутністю у нею на момент звільнення 10 років вислуги і більше.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті ст.15 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 - 28.12.2011) та п.38.1 Інструкції №260 була встановлена пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Окрім того, суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву військова частина НОМЕР_1 вказує, що під час планового аудиту фінансово-господарської діяльності виявлено недоплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення в сумі 67873,05 грн старшому лейтенанту ОСОБА_1 . Також зазначено, що на час подання відзиву на позовну заяву очікується надходження коштів на рахунок військової частини НОМЕР_1 для здійснення вказаної виплати.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що при звільненні позивача зі служби з військової частини НОМЕР_1 через сімейні обставини та інші поважні причини (військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) ОСОБА_1 набула права на виплату одноразової грошової допомоги, передбачену ст.15 Закону №2011-XII та пункту 2 Розділу ХХХІІ Порядку №260 у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби, як і передбачено у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2019 №94.

Отже, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, шляхом невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби, є протиправною.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе зобов"язати військову частину НОМЕР_1 провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, шляхом виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 по березень 2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Як свідчать матеріали справи, позивачу за період з липня 2016 року по березень 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Відповідачем вказаний факт не заперечується.

З приводу права позивача на проведення індексації її грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. (ст.9 Закону)

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III (далі - Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії") визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).

Згідно з п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, - виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) Індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .

З огляду на викладене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

За таких підстав, суд дійшов до висновку, що бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з липня 2016 року по березень 2018 року є протиправною.

Що стосується посилання відповідача на відсутність фінансових ресурсів для виплати індексації грошового забезпечення у період 2016-2018 років суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

З огляду на викладене, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень, та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.245 КАС України суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за період з 2016 року по 2019 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

В свою чергу, ст.19 Закону №504/96-ВР передбачено, що жінка, яка працює та є одинокою матер"ю, має право на додаткову оплачувану відпустка, яка надається щорічно тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є одинокою матір"ю, на вихованні якої перебуває неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 25.10.2011 у справі №2-3817/11 про розірвання шлюбу та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25.09.2007 (а.с.16, 17).

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та Про оборону України від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року 1991 року №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України Про відпустки від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2016 року по 2019 рік, є протиправною.

Судом критично ставиться до доводів відповідача щодо врахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, у зв"язку з чим позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Суд зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач не довів правомірність своїх дій, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2019 рік.

Щодо позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Умовами виплати працівникові такого відшкодування є факт невиплати належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням відсутності факту проведення з ним остаточного розрахунку, є передчасними, оскільки у суду відсутня можливість визначити остаточний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без встановлення дати проведення остаточного розрахунку з позивачем.

Суд зауважує, що після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо доводів відповідач про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2019 у справі №820/5285/17 (К/9901/38058/18) виклав правовий висновок про те, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого, вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільнення.

Верховний Суд зазначив, що в силу частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на викладене, твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованим.

Частиною 1 та 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

В силу приписів ч.5 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнанння протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, шляхом невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби.

Зобов"язати військову частину НОМЕР_1 провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, шляхом виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 календарних років служби, з урахуванням раніше виплачених коштів.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по березень 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2019 рік.

Зобов"язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, за період з 2016 року по 2019 рік.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 20 листопада 2019 року.

Суддя А.В. Горовенко