Справа № 826/5606/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

21 листопада 2019 року № 826/5606/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Кузьменко В.А., Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- скасувати рішення ДМС України від 04.04.2017р. №24-17 про залишення без розгляду скарги на рішення ГУ ДМСУ в м.Києві, зазначеного у повідомленні від 18.07.2016 року № 166 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- поновити термін на оскарження рішення ГУ ДМСУ в м.Києві та зобов`язати ДМС України розглянути скаргу позивача від 03.03.2017 р. на рішення ГУ ДМСУ в м.Києві.

Ухвалою суду від 28.04.2017р. відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 03.08.2017 року о 13.00 год.

Ухвалою від 03.08.2017р. закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу №826/5606/17 до судового розгляду на 12.12.2017 р. о 17:10 год. колегіальним складом.

В судовому засіданні від 12.12.2017 р. суд прийшов до висновку щодо можливості перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулася до Державної міграційної служби України із скаргою на рішення ГУ ДМСУ в м.Києві від 18.07.2016 року № 166 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею пропущений термін оскарження такого рішення.

Посилаючись на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. №649, позивач зазначає, що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася та проживала в м.Москва, прибула до України таємно в пішому порядку 20.03.2015 року. Позивач не надала паспортного документу громадянки РФ, перебувала під вартою у Відділі забезпечення досудового слідства СБУ, згодом у Київському СІЗО № 13.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до ГУ ДМС в м.Києві 23.06.2016р. У своїй заяві-анкеті від 23.06.2016р., основною причиною звернення заявниця вказала наявність загрози у країні походження, яку спричинила її антиурядова позиція, що була виражена у проукраїнських публікаціях, а також факт її участі у бойових діях на території України у зоні проведення антитерористичної операції.

За результатами розгляду заяви позивача та проведеної із нею співбесіди ГУ ДМС в м.Києві склало висновок від 14.07.2016р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 54-60).

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС в м.Києві прийнято наказ від 15.07.2016 р. №385 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської федерації ОСОБА_1 », яким управлінню з питань шукачів захисту ГУ ДМС в м.Києві доручено відмовити в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 61).

Повідомленням ГУ ДМС в м.Києві від 18.07.2016 р. №166 проінформовано позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.62).

Вказане повідомлення позивач отримала 29.07.2016р.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, 28.02.2017 р. позивач звернулася зі скаргою до ДМС України (а.с. 72-83).

Рішенням ДМС України від 04.04.2017р. №23-17 відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підпункту «в» пункту 8.3 розділу УІІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. №649, залишено без розгляду скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення прийняте на підставі висновку уповноваженого фахівця ДМС України від 31.03.2017 р. за результатами розгляду скарги (а.с. 84-86).

Вважаючи, що спірним рішенням порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, остання звернулася до суду з даним адміністративним позовом з метою їх захисту та відновлення.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Згідно статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10 грудня 1984 року Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26 січня 1987 року.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року, визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч.6 статті 8 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону №3671-VI визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону №3671-VI.

Відповідно до статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що причинами неможливості її повернення до країни походження вона називає наявність загрози у країні походження, яку спричинила її антиурядова позиція, що була виражена у проукраїнських публікаціях, а також факт її участі у бойових діях на території України у зоні проведення Антитерористичної операції.

Позивач зазначала, що у випадку її повернення до Російської Федерації вона побоюється кримінального переслідування з боку правоохоронних органів Російської Федерації.

Під час співбесіди, оформленої реєстраційним листком від 13.07.2016 р. заявниця стверджувала, що не має жодної приналежності до будь-якої політичної сили Російської Федерації.

Наведене зумовило висновок посадової особи відповідача про суперечливість вищевказаних пояснень позивача щодо її антиурядової позиції.

Також заявниця повідомила, що фізичне та психологічне насилля з боку державних органів Російської Федерації відносно неї виявлено не було, та на момент її виїзду з країни походження будь-яка загроза щодо її вільного перебування на території РФ була відсутня.

Щодо політичного переслідування позивача у висновку від 14.07.2016 р. встановлено, що вона ніколи не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій, не приймала участі у демонстраціях проти влади.

Крім того, під час співбесіди позивач повідомила, що у березні 2015 року вона вступила до першого відділу розвідки «Базальт», протягом червнялистопада 2015 року вона приймала участь у бойових діях на Сході України, відповідальною за які була 72 бригада Збройних Сил України. Також ОСОБА_1 повідомила, що була у складі Добровольчого батальйону «Правий сектор» та у Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, здійснювала розвідувальну діяльність на користь України, про що згодом було повідомлено громадськість у засобах масової інформації.

За результатами наведеного посадовою особою відповідача у висновку зазначено, що за наявною інформацією у відкритих інтернет-джерелах стало відомо, що заявниця є членом диверсійно-розвідувальної групи, якій Службою Безпеки України висунуто підозру у тероризмі.

Внаслідок співставлення вищевказаних пояснень позивача посадова особа відповідача дійшла висновку про те, що позивач не надала достовірної інформації щодо її діяльності в антиурядовій діяльності, а її пояснення можна вважати неправдоподібними та необґрунтованими.

Заслуговує на увагу те, що у доводах заявника, наведених у співбесіді від 13.07.2016 року, не йдеться про будь-які конкретні факти та випадки нанесення їй особисто шкоди та шкоди її здоров`ю, спричиненою працівниками правоохоронних органів чи інших державних органів Російської Федерації.

Отже, враховуючи відсутність будь-яких доказів щодо наявності небезпеки у випадку її повернення до країни походження, інформація, яка повідомлена іноземцем щодо неможливості її перебування у країні походження через погрози зі сторони держави, є недоведеною, а заява необґрунтованою.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи гр. Російської Федерації ОСОБА_2 можна зазначити, що заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Російської Федерації добровільно, а її побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних вагомих відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Частиною 7 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно ч.1 статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до п.8.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011року №649, ДМС залишає скаргу без розгляду, якщо: а) скаргу подано особою, яка згідно з Законом не має права подавати таку скаргу; б) на розгляді в ДМС знаходиться (знаходилась) скарга на те саме рішення територіального органу ДМС; в) надійшло клопотання про відкликання скарги від особи, що подала скаргу або в інтересах якої подано скаргу іншою особою (крім випадків, якщо рішення оскаржено в інтересах дитини, розлученої із сім`єю); г) скаргу подано після закінчення строків, визначених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення ГУ ДМС України в м.Києві від 18.07.2016 року №166 направлено на адресу СІЗО № 13 для вручення позивачу, згідно якого проінформовано ОСОБА_1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зазначено порядок та строк оскарження вказаного рішення до Державної міграційної служби України, а також до суду, в установленому законом порядку.

Згідно відповіді ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 11.08.2017р. № 08/16815 громадянка ОСОБА_1 утримувалась в ДУ «Київський слідчий ізолятор» з 04.07.2016р. по 05.08.2016р. Начальнику Управління з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції ДМС України надіслана заява ОСОБА_1 від 01.08.2016р. № Ш-6409 на 04 арк.

Водночас, скаргу ОСОБА_1 до ДМС України подала лише 28.02.2017 року, тобто з пропуском п`ятиденного строку, після спливу більше семи місяців з дня отримання повідомлення ГУ ДМС України в м.Києві від 18.07.2016 року №166.

При цьому суд звертає увагу, що ОСОБА_2 утримувалася під вартою до 05.08.2016р., зі скаргою звернулася 28.02.2017р., належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення зі скаргою не було надано до Державної міграційної служби України, таких доказів не було надано і до Окружного адміністративного суду міста Києва під час розгляду адміністративного позову.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення ДМС України від 04.04.2017р. №23-17 про залишення без розгляду скарги ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73-74 77-78, 139, 143, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (вул.Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства, та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук