Справа № 826/4735/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4735/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аблов Р.О., Кузьменко В.А., Огурцов О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року (розглянута в письмовому провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач, НПУ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 10.03.2017 року № 39 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника поліції, заступника начальника Управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України Шевченко Олександра Миколайовича з органів національної поліції України;

- поновити ОСОБА_1 на службі в органах Національної поліції України з 10.03.2017 року;

- зобов`язати Національну поліцію України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.03.2017 року по день поновлення на службі.

В обґрунтування позову позивач зазначив про порушення процедури звільнення, що виразилося у недотриманні обов`язку роботодавця запропонувати йому іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції. А також вказав на те, що написав рапорт про призначення на посаду заступника начальника відділу кримінальної розвідки Головного управління Національної поліції України в м. Києві та узгодив своє призначення з керівництвом вказаного управління. Однак, його протиправно було звільнено оскаржуваним наказом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 10.03.2017 №39 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з органів Національної поліції України.

Поновлено полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з органів Національної поліції України з 10.03.2017.

Стягнено з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10.03.2017 по 02.09.2019 у розмірі 245 061,72 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7 931,48 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що оскаржувана постанова суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з 2001 року перебував на службі в органах внутрішніх справ.

У вересні 2016 року призначений на посаду заступника начальника Управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України.

Позивач зазначив, що у зв`язку із ліквідацією Департаменту ПН НПУ у січні 2017 року його виведено поза штат, а з березня 2017 році розпочато перепризначення працівників виведених поза штат.

09.03.2017 позивач написав рапорт про призначення на посаду заступника начальника відділу кримінальної розвідки Головного управління Національної поліції України в м.Києві, який цього ж дня був затверджений заступником голови Національної поліції України-начальником Головного управління Національної поліції України в м.Києві полковником поліції Крищенком А.Є. Копію рапорту позивач надав до матеріалів справи.

Однак, наказом Департаменту ПН НПУ від 10.03.2017 №39 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей, з 10 березня 2017 року звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи протиправним наказ відповідача-2 від 10.03.2017 №39 о/с, позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Частиною 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк, що передбачено частиною 4 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

У відповідності до частини 5 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до змісту частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Частинами 8, 9 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Тобто, у разі скорочення штатів, особі, посада якої скорочується, повинно бути запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до її кваліфікації та досвіду роботи. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення працівника у зв`язку зі скороченням штатів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 січня 2016 року (справа №21-2225а15).

Отже, доводи відповідача про те, що беззаперечною та єдиною умовою пропозиції іншої посади особі, яка підлягає звільненню у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації має передувати заява такої особи про призначення його на іншу посаду в органах (закладах, установах) поліції не узгоджується з наведеними нормами Закону, оскільки переведення поліцейського може здійснюватися й за ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Враховуючи, що призначення здійснюється на посаду, то необізнаність про наявність певних, встановлених посад не створює умов для особи щодо визначеності обрати ту чи іншу посаду або відмовитися від подальшого проходження служби.

Отже, після вручення персонального попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції відповідачем протягом двох місяців мало бути вирішено питання щодо можливості призначення позивача на іншу посаду в поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відповідачами не заперечується, що під час вирішення питання про звільнення позивача зі служби оцінка його кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження служби у поліції, з урахуванням його особистих якостей, досвіду роботи, не здійснювалися.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26.05.2010 року №753/11/13-10, розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади, суди повинні встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України.

Як було зазначено вище, позивач 09.03.2017 подав рапорт про призначення його на посаду заступника начальника відділу кримінальної розвідки Головного управління Національної поліції України в м. Києві, який цього ж дня був затверджений заступником голови Національної поліції України - начальником Головного управління Національної поліції України в м. Києві полковником поліції Крищенком А.Є.

Тобто, станом на дату видання оскаржуваного наказу від 10.03.2017 №39 о/с був наявний рапорт, погоджений керівництвом щодо призначення ОСОБА_1 на іншу посаду.

Наведені обставини суд приймає як додатковий доказ неправомірності наказу Департаменту ПН НПУ від 10.03.2017 №39 о/с в оскаржуваній частині.

Як вбачається з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Проте, будь-яких доказів неможливості переведення позивача в Національній поліції України на іншу роботу відповідачами не надано.

На підставі вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту ПН НПУ від 10.03.2017 №39 о/с в частині звільнення позивача та відповідно задоволенню підлягає позовна вимога про поновлення позивача на службі в Національній поліції на посаді заступника начальника Управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з 10.03.2017.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

При цьому, звертає увагу, що, в разі відсутності посади позивача (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов`язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 (№ рішення у ЄДРСР 41602330).

Проте, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, та зазначає наступне.

Приймаючи рішення про стягнення з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10.03.2017 по 02.09.2019 у розмірі 245 061,72 грн., суд першої інстанції під час здійснення його розрахунку керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію»: поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пункт 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016р. №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі - Порядок №260) визначає, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пункт 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачає, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», на яку посилається суд першої інстанції, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Наказом МВС України №260 від 06.04.2016 р. були затверджені Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які набули чинності з дня офіційного опублікування.

Спірні правовідносини виникли в момент звільнення позивача, тобто 15.07.2016 року.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про національну поліцію» та Порядок №260.

Відповідно до цього Порядку №260 при розрахунку середньоденного забезпечення позивача використовуються календарні дні, а не робочі дні.

Отже, судом першої інстанції неправомірно застосовано Порядок №100.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 рку у справ і№814/2648/16, від 17.01.2019 у справі №805/2706/17-а

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою про доходи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України №519 від 13.11.17 р. грошове забезпечення позивача за останній повний місяць роботи - лютий 2017 р. складає 6 896, 35 грн.

Період вимушеного прогулу позивача у 2017 році становить 296 к.д. (березень -21, квітень - 30, травень - 31, червень - 30, липень -31, серпень - 23, вересень -30, жовтень -31, листопад - 30, грудень -31).

Період вимушеного прогулу позивача у 2018 році становить 365 к.д. (січень -31, лютий -28, березень -31, квітень - 30, травень - 31, червень - 30, липень -31, серпень - 23, вересень -30, жовтень -31, листопад - 30, грудень -31).

Період вимушеного прогулу позивача у 2019 році становить 245 к.д. (січень -31, лютий -28, березень -31, квітень - 30, травень - 31, червень - 30, липень -31, серпень - 23, вересень -2).

Період вимушеного прогулу позивача за період з 11.03.2017 р. по 02.09.2019 р. становить 906 к.д.

Таким чином, враховуючи дані наявної у матеріалах справи довідки про доходи, розмір середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 , становить - 246, 30 грн. = 6 896, 35 грн. (останній повний місяць) / 28 к.д.

Отже, сума середнього заробітку за даний період із моменту звільнення до моменту прийняття у справі судового рішення по суті, яка підлягає виплаті позивачу становить 223 146, 18 грн. = 906 (к.д. вимушеного прогулу) * 246, 30 грн. (середньоденне грошове забезпечення), без вирахування обов`язкових платежів.

Відповідно до ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з обслуговування Одеської, Миколаївської та Херсонської областей Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з органів Національної поліції України з 11 березня 2016 року та стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за один місяць.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню проте помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на піставі ст. 317 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року - змінити, виклавши четвертий абзац її резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року, у розмірі 223 146 ( двохсот двадцяти трьох тисяч ста сорока шести) гривень 18 копійок, без вирахування обов`язкових платежів.»

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 20 листопада 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.П. Мельничук