Справа № 200/12240/19-а
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 р. Справа№200/12240/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Василівська, 16) з позовними вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови в наданні інформації за інформаційним запитом від 04.10.2019 року;

2) зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту 04.10.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не надано запитувану інформацію, що порушує право позивача на отримання публічної інформації.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» не передбачають надання розпорядником інформації будь-яких пояснень з того чи іншого питання. Зазначає, що ч.2 ст.2 Закону встановлено, що дія Закону не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом, вважає посилання позивача на те, що відповідач повинен в рамках Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати «пояснення стосовно листа... Фонду від 04.09.2019 року №05-10/2796 на адресу лікарні..., на підставі яких нормативно-правових актів було надано цього листа до лікарні, з вказанням конкретного механізму, який надає право звертатися Фонду до ЛКК або лікарні, в інтересах третьої особи - (постраждалого на виробництві), без його відома та згоди» є необґрунтованим. Зазначає, що враховуючи те, що позивач вимагає надати інформацію, яка є предметом листування між Фондом та лікарнею, то в розумінні Порядку від 04.09.2017 року №58-ос дана інформація не є публічною та відсутні підстави для її надання третім особам. Крім того, вказує, що оприлюднення службової інформації, що міститься у листі Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 04.09.2019 року №05-10/2796 не є кінцевим самостійним рішенням, а відтак може завдати шкоди, яка значно переважає суспільний інтерес в її отриманні. Вважає, що інформація, яка міститься в листі Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 04.09.2019р. №05-10/2796, та яке було адресоване директору КНП СМР «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська», відноситься до внутрівідомчої службової кореспонденції і є документом, який містить службову інформацію, доступ до якої розпорядник (відповідач) обмежив на законних підставах. На підставі вищевикладеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 21.10.2019 року прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі №200/12240/19-а. Суд призначив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 .

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з м.Красний Луч (м.Хрустальний) Луганської області відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.06.2018 року №.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа у Слов`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та отримує щомісячні страхові виплати, витрати на медичну та соціальну допомогу та інше у зв`язку із трудовим каліцтвом, що сталось 21.02.2006 року.

04.10.2019 року позивач звернувся до Слов`янського відділення Фонду з інформаційним запитом, в якому просив надати засвідчену копію листа від 04.09.2019 року №05-10/2796 та пояснення стосовно цього листа, на підставі яких нормативно-правових актів було надано цього листа до лікарні, з вказанням конкретного механізму, який надає право звертатись Фонду до ЛКК або лікарні, в інтересах третьої особи (постраждалого на виробництві), без його відома та згоди.

Листом від 11.10.2019 року №05-11/3243 Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області надано позивачу відповідь на вказаний запит, в якому зазначено, що норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» не передбачають надання розпорядником інформації будь-яких пояснень з того чи іншого питання. Щодо надання засвідченої копії листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, який було адресовано директору КНП СМР «Міська клінічна лікарня м.Слов`янська», повідомлено, що відповідний лист відноситься до внутрівідомчої службової кореспонденції і є документом, який містить службову інформацію. Цей вид інформації відноситься до категорії з обмеженим доступом. Враховуючи те, що КНП СМР «Міська клінічна лікарня м.Слов`янська» не надавала згоди на поширення службової інформації, Управління не має законних підстав для її поширення.

Вважаючи вказану відмову необґрунтованою та протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.2 Закону України "Про доступ до публічної інформації", метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Аналіз визначення публічної інформації та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у ст.13 Закону №2939-VІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях:

уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VІ);

інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону №2939-VІ);

інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини першої статті 13 Закону №2939-VІ);

інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону №2939-VІ);

інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону №2939-VІ).

Отже, метою інформаційного запиту відповідно до Закону №2939-VI є одержання попередньо створеної чи одержаної інформації, в той час як метою звернення позивача від 04.10.2019 року є, в тому числі, одержання пояснень стосовно листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, на підставі яких нормативно-правових актів було надано цього листа до лікарні, з вказанням конкретного механізму який надає право звертатися Фонду до ЛКК або лікарні, в інтересах третьої особи (постраждалого на виробництві), без його відома та згоди, що потребує вчинення додаткових дій.

Крім того, згідно п.19 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що суди під час розгляду справ повинні мати на увазі, що якщо запит про надання публічної інформації є фактично зверненням (заявою, клопотанням) про надання інформації згідно із Законом України «Про звернення громадян» №393/96-ВР, то в такому разі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації необхідно відмовляти в задоволенні позову з тих підстав, що право позивача на отримання публічної інформації не порушено.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що право позивача на отримання публічної інформації в частині не надання пояснень відповідачем стосовно листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, на підставі яких нормативно-правових актів було надано цього листа до лікарні, з вказанням конкретного механізму який надає право звертатися Фонду до ЛКК або лікарні, в інтересах третьої особи (постраждалого на виробництві), без його відома та згоди, не порушено.

Стосовно позовних вимог в частині надання публічної інформації завіреної копії листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про доступ до публічної інформації", право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах, зокрема, вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Статтею 22 вищезазначеного Закону передбачено право розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту, якщо:

- розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

- інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

- особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

- не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону).

Тобто, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації.

Відповідно до ч.ч.1-5,7 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Водночас відмінне за обсягом визначення конфіденційної інформації закріплено у ч.2 ст. 21 «Про інформацію», за якою конфіденційною є інформація про фізичну особу незалежно від відповідного її волевиявлення.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Таким чином, нормами законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію» передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. До таких випадків закон відносить, зокрема, службову інформацію.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до ст.7 названого Закону конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог п.п.1-3 ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення ч.2 ст.6 України «Про доступ до публічної інформації» передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

При цьому, відповідно до п.3 ч.4 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту». Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18 (провадження №11-840заі18).

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а (адміністративне провадження №К/9901/1256/18).

В той же час, за правилами ст.9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно до вимог ч.2 ст.6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18 (провадження №11-840заі18), нормами ст.9 названого Закону визначено коло інформації, яка відноситься до службової, та сукупність ознак, які дозволяють кваліфікувати таку інформацію як службову.

Така інформація, зокрема: 1) має міститися в документах суб`єктів владних повноважень, якщо вони пов`язані з: а) розробкою напряму діяльності установи; б) здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади; в) процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. До документів, які можуть містити таку інформацію, законодавець відносить, зокрема, доповідні записки, рекомендації, документи, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію.

З наведеного випливає, що обмеження доступу до інформації допускається, якщо інформація належить до службової в розумінні пункту 1 частини першої статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та застосовуються в сукупності вимоги пунктів 1-3 частини другої статті 6 цього Закону. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №9901/478/18 (провадження №11-919заі18).

Проте, проаналізувавши вказану відмову у наданні інформації на запит позивача та зазначених правових позицій Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що лист Слов`янського відділення управління Фонду від 04.09.2019 року №05-10/2796, який був адресований директору КНП СМР «Міська клінічна лікарня м.Слов`янська» не є службовою інформацією у розумінні п.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки відповідачем не надано суду будь-яких доказів та не наведено відповідних доводів на підтвердження того, що такі документи пов`язані з: а) розробкою напряму діяльності установи; б) здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади; в) процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 травня 2018 року справа №800/591/17 висловлено позицію, що важливою ознакою документів, в яких може міститися службова інформація, є те, що вони передують, зокрема, прийняттю рішення з певного питання. Це означає, що після прийняття відповідного рішення відомості, що містяться в документах, які створювались або знаходяться у володінні розпорядника і стосуються підготовки, обговорення, розгляду та прийняття цього рішення, втрачають статус службової інформації. Тобто після прийняття рішення інформація, що була створена чи отримана для підготовки цього рішення, перестає бути службовою, хоча певна інформація може бути обмежена в доступі як конфіденційна.

Стосовно тверджень представника відповідача, що запитувана інформація не є публічною, та що інформація може завдати шкоди, яка значно переважає суспільний інтерес в її отриманні, суд зазначає, що підставою для відмови було віднесення запитуваної інформації до службової, а не вказані представником відповідача обставини і саме в таких межах суд розглядає даний спір.

Суд звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону №2939-VII передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається саме на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Як встановлено судом, відповідач відмовляючи в наданні запитуваної інформації послався на те, що запитувана інформація є службовою та відноситься до категорії з обмеженим доступом, може поширюватися лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації. При цьому, відповідачем не доведено відповідності запитуваної інформації зазначеним вище критеріям.

Враховуючи викладене у сукупності, а також те, що запитувана у відповідача інформація не відноситься до службової, та беручи до уваги відсутність обґрунтувань розпорядником інформації, у відповіді на запит на інформацію, на наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі "Співдружність матерів Південної Чехії проти Чеської Республіки", заява № 19101/03 від 10 липня 2006 року) організація-заявник звернулась із запитом про ознайомлення з адміністративними документами, які були в розпорядженні органів влади і доступ до яких можна було отримати за умов, передбачених національним законодавством. За цих обставин Європейський суд визнав, що відмова у відповіді на зазначений запит є втручанням у право заявника на отримання інформації, яке гарантується статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на те, що інформація, яка є предметом листування між відповідачем і лікарнею в розумінні Порядку організації доступу до публічної інформації, що знаходиться у володіння Фонду соціального страхування України, затвердженому наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04.09.2017 року №58-ос не є публічною, оскільки присвоєння певному документу грифу «для службового користування» (частина друга статті 9 № 2939-VІ) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена частиною першою статті 22 Закону № 2939-VІ. Аналогічно не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, що становлять службову інформацію. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його заперечення, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Поряд з цим, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини третьої статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

При цьому, суд зазначає, що відповідачем була надана відповідь на запит, тобто вчинено дію, відреаговано на звернення, а тому дії відповідача, в даному випадку, не можна кваліфікувати як бездіяльність.

З урахуванням зазначеного, суд не вбачає підстав для визнання протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови в наданні інформації за інформаційним запитом від 04.10.2019 року.

Отже, у спірних правовідносинах належним та повним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною відмову в задоволенні запиту на інформацію, яка викладена в листі від 11.10.2019 року №05-11/3243.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що право позивача в частині ненадання пояснень відповідачем стосовно листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, на підставі яких нормативно-правових актів було надано цього листа до лікарні, з вказанням конкретного механізму який надає право звертатися Фонду до ЛКК або лікарні, в інтересах третьої особи (постраждалого на виробництві), без його відома та згоди на отримання публічної інформації не порушено, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача, суд вважає за можливе, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, виходячи за межі позовних вимог, задовольнити позовні вимоги позивача за даним позовом, шляхом:

- визнання протиправною відмови Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яка викладена у листі від 11.10.2019 року №05-11/3243, в наданні інформації за інформаційним запитом ОСОБА_1 від 04.10.2019 року;

- зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області надати засвідчену копію листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, що запитувалася згідно інформаційного запиту ОСОБА_1 від 04.10.2019 року.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що питання стосовно судового збору судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Свободи, будинок 5) в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яка викладена у листі від 11.10.2019 року №05-11/3243, в наданні інформації за інформаційним запитом ОСОБА_1 від 04.10.2019 року.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов`янського відділення Фонду соціального страхування України в Донецькій області надати засвідчену копію листа від 04.09.2019 року №05-10/2796, що запитувалася згідно інформаційного запиту ОСОБА_1 від 04.10.2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.11.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Т.В.Загацька