Справа № 160/7957/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року Справа № 160/7957/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.08.2019р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком позивачеві;

- зобов`язати відповідача взяти на облік як пенсіонера, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком позивачеві, починаючи з 07.10.2009р., як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що до листопада 2001 року вона проживала у АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком та надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії було припинено. 09.07.2019р. представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через Кам`янський відділ обслуговування громадян із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009р. з урахуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, взяти на облік як пенсіонера, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017р. відповідно до пенсійної реформи. Листом №1349/02-09/21 від 22.07.2019р. Головне управління Пенсійного фонду України повідомило представника позивача про те, що до заяви необхідно додати довідку, що підтверджує місце проживання позивача на території України та для поновлення виплати пенсії позивачеві слід звернутися із заявою у відповідності до Порядку від 25.11.2005р. №22-1 із долученням усіх документів, необхідність надання яких визначено нормативно згідно чинного законодавства України та надати оригінали документів для засвідчення їх у встановленому порядку. Представник позивача вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. позивач має право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а у пенсійного органу відновився обов`язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера. Також, представник позивача зазначає, що відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України №25-1 від 14.12.2015р. та розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. №672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року та, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації. В обґрунтування своєї правової позиції представник позивача посилається на рішення Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, постанови Верховного Суду України від 12.05.2015р. у справі №21-180а15, від 06.10.2015р. у справі №608/1189/14-а, постанову Верховного Суду від 24.04.2018р. у справі №646/6250/17.

Ухвалою суду від 09.09.2019р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

24.09.2019р. засобами електронного зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем до заяви не додано трудової книжки; позивачем подано заяву не за місцем перебування на обліку та недотримано порядку звернення до пенсійного органу, оскільки позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, документи щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Кам`янське позивачем не надавалися, а останнє місце проживання позивача згідно її заяви від 09.07.2019р. АДРЕСА_1 ; документи, що підтверджують розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку позивач не надавала; позивач при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію повинна дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів, проте позивачем не було надано пенсійному органу документів, на підставі яких можливо поновити виплату пенсії; відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України №25-1 позивач потенційно мала можливість звернутися до відповідного структурного підрозділу Пенсійного фонду України в м. Херсон, Херсонської області, проте жодних доказів стосовно такого звернення і його результатів не надала. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання поновити виплату пенсії з 07.10.2009р., відповідач вказує на те, що після прийняття та опублікування рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. позивач мала можливість реалізувати право на звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, а у разі відмови звернутися до суду, проте жодних доказів, які б підтверджували факт неможливості подання позовної заяви до суду у шестимісячний строк з об`єктивних підстав позивач не надала. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на численні постанови Верховного Суду (а.с.34-37).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 08.11.2019р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с.19,52).

З 19.05.1998р. ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, наявною у справі (а.с.20,53).

З 16.07.2003р. позивач була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с.19,52).

09.07.2019р. представник ОСОБА_2 Ю. засобами поштового зв`язку надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009р. з урахуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, взяти на облік як пенсіонера, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017р. відповідно до пенсійної реформи, до якої були додані, зокрема, нотаріально засвідчені копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, картки платника податків, диплому, свідоцтва про одруження, що підтверджується копіями відповідної заяви, розписки-повідомлення та фіскального чеку Укрпошти (а.с.10,43-44).

Листом №1349/02-09/21 від 22.07.2019р. Головне управління Пенсійного фонду України повідомило представника позивача про те, що до заяви необхідно додати довідку, що підтверджує місце проживання позивача на території України та для поновлення виплати пенсії позивачеві слід звернутися із заявою у відповідності до Порядку від 25.11.2005р. №22-1 із долученням усіх документів, необхідність надання яких визначено нормативно згідно чинного законодавства України та надати оригінали документів для засвідчення їх у встановленому порядку, що підтверджується змістом копії вказаного листа (а.с.9,41-42).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача із бездіяльністю відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком позивачеві за поданою заявою від 09.07.2019р. у зв`язку з чим просить відновити її права шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача взяти на облік як пенсіонера, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком позивачеві, починаючи з 07.10.2009р., як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Порядок нарахування та виплати пенсії встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - №1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто, у даному випадку, з 07.10.2009р.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Статтею 44 Закону №1058 визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р. затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, (далі Порядок №22-1)

Згідно пункту 1.5 Порядку №22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

При цьому, постановою правління Пенсійного фонду України №25-1 від 14.12.2015р. встановлено, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), застосовується з урахуванням того, що, зокрема, із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України у Вінницькій, Донецькій, Київській та Херсонській областях, починаючи з 01 січня 2016 року; в Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Черкаській, Чернівецькій, Хмельницькій областях та у м. Києві - з 01 червня 2016 року; у Дніпропетровській, Закарпатській, Івано-Франківській, Луганській, Львівській, Полтавській, Тернопільській та Харківській областях - з 01 липня 2016 року; у Волинській, Житомирській, Одеській, Рівненській, Сумській та Чернігівській областях - з 01 серпня 2016 року, можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 передбачено, що днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду відповідно до статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьої статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Проаналізувавши зміст наданих до пенсійного органу документів, наявних у матеріалах справи та вищенаведені норми чинного законодавства у сукупності, можна дійти висновку, що позивач як громадянка України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте поновлення виплати пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання дій, пов`язаних з її поновленням, зокрема, подання заяви про поновлення виплати пенсії, при цьому, дата поновлення пенсії повинна визначатися в межах строку звернення до суду, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а також встановлено, що така заява може подаватися як особисто пенсіонером, так і його представником.

Зазначена правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 31.10.2019р. у справі №160/7699/18 та підлягає врахуванню адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2019р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області отримало заяви представника ОСОБА_1 від 09.07.2019р. про поновлення виплати останній пенсії та про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання від 27.05.2019р., на підставі нотаріально засвідченої довіреності з проставленим апостилем (а.с.10,43-48,51).

Крім того, в матеріалах справи наявні копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 та копія пенсійного посвідчення останньої, згідно якої пенсія позивачеві призначена з 19.05.1998р. довічно (а.с.19,20,52,53).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком є протиправною та такою, що суперечить вищенаведеним судовим рішенням Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин справи, встановлених судом та з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

При цьому, є безпідставними посилання відповідача у відзиві на те, що позивачем до заяви не додано трудової книжки; документи, що підтверджують розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку позивач не надавала; позивач при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію повинна дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів, проте позивачем не було надано пенсійному органу документів, на підставі яких можливо поновити виплату пенсії, оскільки, по-перше, за нормами пункту 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії; по-друге, відповідно до вимог абз.2 ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб`єкт владних повноважень в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення (лист пенсійного органу №1349/02-09/21 від 22.07.2019р. не містить таких обґрунтувань та мотивів щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком).

Є безпідставним та відхиляються судом посилання відповідача на те, що позивачем подано заяву не за місцем перебування на обліку та недотримано порядку звернення до пенсійного органу, оскільки позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, документи щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Кам`янське позивачем не надавалися, а останнє місце проживання позивача згідно її заяви від 09.07.2019р. АДРЕСА_1 та на те, що відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України №25-1 позивач потенційно мала можливість звернутися до відповідного структурного підрозділу Пенсійного фонду України в м. Херсон, Херсонської області, проте жодних доказів стосовно такого звернення і його результатів не надала, оскільки постановою правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 №25-1 Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.12.2015 за №1645/28090 визначено, що Порядок №22-1 застосовується з урахуванням того, що починаючи з 1 серпня 2016 року особи можуть звертатися із заявами про призначення пенсії до будь-якого органу Пенсійного фонду України незалежно від території обслуговування.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком за поданою заявою від 09.07.2019р., суд приходить до висновку, що вчинивши таку бездіяльність, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, суд приходить до висновку, що вищенаведеною бездіяльністю відповідача щодо не поновлення позивачеві пенсії за віком за його заявою, порушені права позивача на пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною.

Також і підлягають частковому задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача взяти позивача на облік як пенсіонера та поновити виплату пенсії за віком позивачеві починаючи з 11.07.2019р. (з дати отримання пенсійним органом заяви) з урахуванням того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача щодо не поновлення позивачеві виплати пенсії за віком за його заявою та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними, у якості похідної вимоги, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача взяти позивача на облік як пенсіонера та поновити виплату пенсії за віком позивачеві починаючи з 11.07.2019р. є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, розглядаючи позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за віком позивачеві починаючи саме з 07.10.2009р., суд виходить з наступного.

Так, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто з 07.10.2009р., виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону №1058 та з цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права, а отже, після прийняття та опублікування вищенаведеного рішення №25-рп/2009 та не поновлення виплати пенсії позивачеві, остання повинна була дізнатися про порушення свого права, а, відтак, і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява направлена до суду представником позивача 13.08.2019р., що підтверджується відбитком поштового штемпелю на конверті, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права, яка була отримана пенсійним органом 11.07.2019р. (а.с.10-зворот,23).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за період з 07.10.2009р. по 14.02.2019р. слід залишити без розгляду на підставі ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням того, що позивачем не було наведено жодних поважних причин його пропуску та відповідне клопотання про поновлення вказаного строку суду не подавалося.

При цьому, в задоволенні позовних вимог позивача в частині вимог за період з 15.02.2019р. по 10.07.2019р. слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб`єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача, таких доказів суду надано не було.

Вказана правова позиція щодо строку з якого необхідно проводити поновлення виплати пенсії даної категорії громадян узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 31.10.2019р. у справі №160/7699/18.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що в даному випадку, судом застосовуються висновки Верховного Суду, викладені саме у вищенаведеній постанові відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи дату її постановлення.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача перерахувати розмір пенсії позивачеві, поновити виплату пенсії як непрацюючому пенсіонеру з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р., оскільки такі вимоги направлені на захист прав позивача на майбутнє, що не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як суд захищає порушені права, а не ті, які можуть бути порушені у майбутньому.

Також і не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачеві з проведенням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, виходячи з наступного.

Так, згідно частини першої статті 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду після поновлення виплати пенсії та проведення відповідних розрахунків суб`єктом владних повноважень.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.

Щодо вимог стосовно компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до ч.2 ст.46 Закону №1058, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Зважаючи на ту обставину, що пенсія позивачу нарахована не була, суд приходить до висновку, що підстави для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відсутні.

У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №1701-6209-4883-7585 від 29.08.2019р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 384 грн. 20 коп. (768,40 грн./4*2) (а.с.28).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) взяти на облік як пенсіонера та поновити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) виплату пенсії за віком, починаючи з 11.07.2019р.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 07.10.2009р. по 14.02.2019р. залишити без розгляду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 384 грн. 20 коп. (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва