Справа № 200/8551/19-а
Суддя: Мозговая Н.А.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 р. Справа№200/8551/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

судді Мозгової Н.А.,

при секретарі Синиці М.І.

за участю

позивача: Горбунова А.Є.,

представника позивача: Коршок В.М.

представника відповідача: Гетьманенко О.П.

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2019 року позивач, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017р., зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 490,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 11 серпня 2003 року по 06 листопада 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. Наказом ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2016 року № 11 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України Про Національну поліцію. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 10 січня 2017 року. У подальшому наказом №302 о/с від 29.06.2017р. звільнено позивача з 29.06.2017 року із зміною підстав звільнення за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію». На звернення позивача щодо сплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік, тривалістю 38 календарних днів та додаткові відпустки за 2016р. - 2017р., тривалістю 14 календарних днів на рік, надана відповідь про те, що виплата поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачені законодавством. Вважає, що відповідач таким чином порушує його право на отримання грошового забезпечення у повному обсязі.

05 серпня 2019 року представником відповідача направлений відзив на позовну заяву, де зазначив, що вимоги позивача суперечать чинному законодавству та не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016р. №260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 3 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Таким чином, вважають, що нормами спеціального законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, не передбачено нарахування та виплата грошової компенсації за дні, невикористаних у минулі роки, основної, додаткової та додаткової відпустки, яка надається окремим категоріям громадян.

Крім того зазначають, що пунктом 10 Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом МВС України від 23.11.2016р. №1235 визначено, що у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати. Крім того, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року. Тобто, нормами чинного законодавства не передбачено зазначення у наказах по особовому складу, у тому числі про звільнення зі служби, відомостей про дні відпусток невикористані за минулі роки та відомості про невикористані дні додаткової відпустки, яка надається окремим категоріям громадян (ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки»).

Також зазначають, що середньоденне грошове забезпечення розраховується відповідно до календарних днів, а не робочих днів служби, а отже позивачем невірно визначено, що розмір його середньоденного грошового забезпечення становить 490,22 грн. Так, відповідно до довідки №469 від 29.07.2019 середньоденне грошове забезпечення складає 127,54 грн.

Разом із іншим відповідач вказує, що із вимогою проведення компенсації за основну та додаткові щорічні відпустки позивач звертався до відповідача ще до остаточного свого звільнення, яке мало місце 29.06.2017р. Звернення до суду тільки 01.07.2019р. із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні відпусток є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, що суперечить принципам адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач посилається на практику Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №620/4218/18, де повністю задоволені вимоги особи про нарахування та сплату відповідачем грошової компенсації за додаткову відпустку особі, що має окремий статус УБД. Також вказує, що скористався правом на звернення до адміністративного суду з позовом про нарахування та виплату суми, що належить робітнику при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та подано позов у тримісячний строк з дня отримання відповіді на запит від 11.06.2019р., що не входить за межі, встановлені ч.1 ст. 233 КЗпП.

Ухвалою суду від 10.07.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 31.07.2019 року.

Ухвалою суду від 25.07.2019 року у задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні, яке призначене на 31 липня 2019 року в режимі відеоконференції відмовлено.

31.07.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 22.08.2019 року у зв`язку з неявкою сторін у справі.

Ухвалою суду від 05.08.2019 року забезпечено участь позивача у судовому засіданні, яке відбудеться 22.08.2019 року об 11 год. 00 хв. в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 22.08.2019 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі задоволено. Зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішенням Великої палати Верховного Суду у справі №620/4218/18.

Ухвалою суду від 16.09.2019 року поновлено провадження у справі. Розгляд підготовчого провадження призначено у режимі відеоконференції на 24.09.2019 року.

Ухвалою суду від 24.09.2019 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів. У підготовчому судовому засіданні оголошено перерву на 16.10.2019 року.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.11.2019 року.

Ухвалою суду від 17.10.2019 року забезпечено участь представника відповідача у судовому засіданні, яке відбудеться 13.11.2019 року в режимі відеоконференції.

Позивач у судове засідання з`явився, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вказав, що при розрахунку загальної суми середнього заробітку ним було здійснено помилку, а саме сума грошового забезпечення за квітень, травень 2017р. складає 530,15 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував на задоволенні адміністративного позову з підстав, зазначених у відзиві, просив у позові відмовити.

Заслухавши сторін у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , громадянин України, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , згідно ст. 43 КАС України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки. (а.с. 7-9).

У період з 11 серпня 2003 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно з наказом ГУНП в Донецькій області від 07 листопада 2015 року № 41 о/с По особовому складу відповідно до пунктів 9, 12 Розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію позивача, як прибулого з Міністерства внутрішніх справ, призначено з присвоєнням спеціального звання підполковника поліції в порядку переатестування на посаду начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с По особовому складу відповідно до розділу VII Закону України Про Національну поліції на підставі рішення атестаційної комісії від 21 грудня 2016 року звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність) підполковника поліції ОСОБА_1 (М-136067) начальника відділу у складі управління кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 05 січня 2017 року. (а.с. 10).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення атестаційної комісії № 1 ГУНП в Донецькій області щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене проколом № 2 від 21 грудня 2016 року. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 05 січня 2017 року. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області від 08 лютого 2017 року № 82 о/с По особовому складу про внесення змін до наказу ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області в частині дати звільнення з 07 січня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 10 січня 2017 року. Стягнуто з ГУНП в Донецькій області суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2017 року по 20 червня 2017 року в розмірі 62714,30 гривень. В решті позову відмовлено.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 08 лютого 2017 року № 82 о/с По особовому складу на підставі доповідної записки УКЗ ГУНП в Донецькій області від 07 лютого 2017 року, довідки про тимчасову непрацездатність, виданої ДУ ТМО МВС України по Донецькій області від 06 січня 2017 року № 002399 внесені зміни до наказу ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області. Вважати його звільненим з 07 січня 2017 року. (а.с. 140).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 21.06.2017 року № 283 о/с По особовому складу на підставі постанови Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року №805/1186/17-а поновлено на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 з 10.01.2017 р. (а.с. 141).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 29.06.2017 року № 302 о/с По особовому складу відповідно до розділу VII Закону України Про Національну поліції звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність дло служби в поліції) підполковника поліції ОСОБА_1 (М-136067) начальника відділу у складі управління кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 29 червня 2017 року. (а.с. 11).

11.06.2019 року Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області надало відповідь представнику позивача № 10аз/26/01-2019 на його запит, відповідно до якої приведений розрахунок нарахування грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Також, з посиланням на ст. 162 Закону України «Про відпустки», вказано, що додаткова відпустка учасника бойових дій не належить до щорічних відпусток, тому норми Закону про відпустки на неї не поширюються. Виплата поліцейським грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним законодавством. (а.с. 19-20).

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно частини 1 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частиною десятою цієї статті визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення за 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на те, що виплата поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним законодавством.

Проте, суд не погоджується із таким висновком відповідача та зазначає наступне.

Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Законом визначається лише підстави, порядок та умови надання, тривалість відпусток. Законом України «Про Національну поліцію» врегульовано порядок надання відпусток поліцейським. Відповідно до положень статті 93 зазначеного закону, тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, на користь чого свідчать вимоги частин 8, 11 даної статті Закону, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З аналізу наведених норм вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році. Більше того, їй надано право використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках. За таких обставин, вимоги частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, суд вважає необхідним розуміти як право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

Доводи відповідача, що до відносин, які склались в даному випадку, підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме Закону України «Про Національну поліцію», є безпідставними, оскільки цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Отже, нормами Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку не врегульовано питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки. Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2016 рік підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини 1статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставістатті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати нормиКЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 6 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

Крім того, згідно із п.12 ст.12 Закону №3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII, відповідно).

За визначенням ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В силу ст.1 Закону №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1)безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2)грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16.05.2019 року у справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), справа, що розглядається є типовою, а справа №620/4218/18 - зразковою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19), зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 року залишене без змін.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Підсумовуючи, суд зазначає, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав щорічну відпустку у 2016 році та додаткові відпустки у 2016-2017 роках, а тому він набув право на отримання грошової компенсації замість них, у зв`язку із звільненням зі служби 29.06.2017 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року №260 (далі Порядок №260) передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

В свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів відповідного місяця його служби, а не робочих, як помилково зазначив позивач у позовній заяві.

Судом встановлено, що останні два місяці роботи фактично відпрацьованого часу є листопад та грудень 2016 р. У період з січня 2017 року по червень 2017 року ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області та стягнуто з ГУНП в Донецькій області суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2017 року по 20 червня 2017 року. Таким чином, два повних фактично відпрацьованих ОСОБА_1 місяці є листопад, грудень 2016 року.

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 04.10.2019 року позивачу за листопад 2016 року нараховане та виплачене грошове забезпечення у розмірі 6890,00 грн. (30 календарний день), за грудень 2016 року (31 календарних днів) 6890,00 грн. (т. 1 а.с. 163).

Таким, чином, середньоденне грошове забезпечення складає: 13780 грн. (6890 грн. + 6890 грн.): 61 календарний день (30 календарний день у листопаді 2016 року + 31 календарних днів у грудні 2016 року) = 225,90 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось сторонами у справі, що днем остаточного розрахунку з позивачем є 29 червня 2017 року.

Тобто, період затримки повного розрахунку при звільненні позивача з 30 червня 2017 року (перший робочий день після звільнення позивача) по дату прийняття судом рішення у цій справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст.139 КАС України судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки в даній справі позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225, 227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017р., зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 530,15 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р.) за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р.) за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017р.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 13 листопада 2019 року. Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Н.А. Мозговая