Справа № 140/873/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8651/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі № 140/873/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Димарчук Т.М.,

час ухвалення рішення 13:16 год. 03.07.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 05.07.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень форми "Р" від 04.01.2019 №, №, вимоги про сплату боргу від 04.01.2019 №Ф- та рішення про застосування фінансових санкцій від 04.01.2019 №.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем при проведенні перевірки підтверджено належними первинними документами факт понесення витрат при здійсненні господарських операцій в повному обсязі. Вартість дизельного пального, яке було на залишках на кінець 2016 року (2017 року) правомірно включена до складу витрат суми вартості дизпалива, оскільки такі витрати є документально-підтвердженими та пов`язані з господарською діяльністю позивача. Віднесення тягачів сідельних та напівпричепів вантажних до основних засобів подвійного призначення не відповідає чинному законодавству. Суми амортизаційних відрахувань на основні засоби правомірно включались позивачем до складу витрат за 2016 рік, оскільки позивачем вівся бухгалтерський облік балансової вартості основних засобів згідно вимог Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом мінфіну України від 27.04.200 № 92 та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції оскаржили позивач та відповідач, подавши на нього апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі апелянт - Головне управління ДФС у Волинській області зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що перевіркою встановлено завищення позивачем витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу (документально-підтверджених) за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на суму 2259510, 60 грн. Платником не надано документів, які б підтверджували понесені витрати в тому числі списання запчастин та пального, видаткових та прибуткових касових документів, авансових звітів.

Позивачем у 2016 році включено до складу витрат суми оплати за дизельне паливо у розмірі 621258, 22 грн, придбаного у ТзОВ «Синергія 1999» та ПП «Укрпалетсистем», яке знаходилось на залишках і не використовувалось при наданні транспортних послуг за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, а тому не брало участі в оподатковуваних операціях та не пов`язано з отриманням валового доходу за 2016 рік, що суперечить вимогам пункту 177.2 ПК України. Аналогічне порушення мало місце у 2017 році, оскільки ФОП ОСОБА_1 включено до складу витрат дизельне пальне у розмірі 370880 грн, яке знаходилось на залишках, а отже не брало участі в оподатковуваних операціях та не пов`язано з отриманням валового доходу за 2017 рік. Позивач також протиправно включала до витрат надані транспортні послуги у 2016 році (2017 році), які були оплачені замовниками у 2017 році (2018 році) відповідно.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що належні сідельні тягачі та напівпричепи не є основним засобом подвійного призначення чи вантажним автомобілем, а є транспортним засобом спеціального призначення.

Апелянт вказує, що до складу витрат фізичної особи-підприємця можна відносити суми амортизації основних засобів, які безпосередньо використовуються при здійсненні господарської діяльності.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та заперечення на них, колегія суддів приходить до переконання, що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, амортизаційні відрахування з вартості вантажних автомобілів та витрат на їх утримання, зокрема витрат на технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів, у тому числі вантажних сідельних тягачів та напівпричепів, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення вантажів.

Відповідно до пункту 11 частини 3 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Судом першої інстанції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2019 № Ф- з єдиного внеску на 42 772, 08 грн, була винесена у зв`язку із заниженням позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 рік.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було занижено чистий оподатковуваний дохід на 3 807 832, 62 грн, що вірно відображено в акті перевірки №26170/13-04/ НОМЕР_1 від 11.12.2018, внаслідок безпідставного віднесення до складу витрат амортизації у 2016 році на суму 2 259 510,60 грн та витрат на придбання запчастин до вантажних автомобілів на суму 1548322, 00 грн у 2017 році, тим самим позивачем було занижено суму єдиного внеску на 42772, 08 грн, а тому вимога про сплату боргу від 04.01.2019 №Ф- та рішення про застосування фінансових санкцій від 04.01.2019 № винесені правомірно та підставно.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв`язку з чим, позов слід задовольнити частково.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність, перебуваючи на загальній системі оподаткування та була платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, єдиного внеску, військового збору та здійснювала діяльність: вантажний автомобільний транспорт, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

ГУ ДФС у Волинській області проведено документальну планову виїзну перевірку СПД ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки ГУ ДФС у Волинській області складено акт №26170/13-04/ НОМЕР_1 від 11.12.2018 (том 1 а.с. 11-46).

Як вбачається з пункту 2.1.2 акта під час проведення планової виїзної перевірки відповідачем встановлено завищення позивачем витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу (документально підтверджених) за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на суму 2 259510, 60 грн. Платником не надано документів, що підтверджували понесені витрати в тому числі банківських виписок, актів виконаних робіт, накладних, податкових накладних, актів на списання пального, видаткових та прибуткових касових документів, авансових звітів.

Висновок відповідача про заниження податку на доходи фізичних осіб грунтується також на тому, що позивачем неправомірно включено до складу витрат за 2016 рік вартість дизельного палива (621 258, 2 грн) придбаного у ТзОВ «Синергія 1999» та ПП «Укрпалетсистем», яке знаходилось на залишках і не використовувалось при наданні транспортних послуг у 2016 році, що суперечить п. 177.2 ПК України ; витрати, зроблені у процесі надання транспортних послуг у листопаді-грудні 2016 року в розмірі 1183971, 08 грн (відрядні, плата за дороги, паливно-мастильні матеріали за кордоном, ремонт, страховки, тощо), але які були оплачені замовниками у 2017 році, що підтверджується банківськими виписками.

Аналогічно позивачем неправомірно включено до складу витрат за 2017 рік: вартість дизельного палива (370 880, 00 грн) придбаного у ТзОВ «Синергія 1999» та ПП «Укрпалетсистем», яке знаходилось на залишках (в тому числі в баках транспортних засобів) і не використовувалось при наданні транспортних послуг у 2017 році, що суперечить п. 177.2 ПК України; витрати, зроблені у процесі надання транспортних послуг у розмірі 979700 грн відрядні, плата за дороги, паливно-мастильні матеріали за кордоном, ремонт, страховки, тощо, але які були оплачені замовниками у 2018 році.

Також позивачем безпідставно до витрат у 2017 році віднесено витрати на придбання запчастин до вантажних автомобілів на суму 1548322, 00 грн.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем зроблено висновок про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу у періоді з 01.01.2016 по 31.12.2017 на суму 6 963 643, 85 грн, в тому числі, за 2016 рік на суму 4064739, 90 грн та за 2017 рік на суму 2898903, 95 грн.

У висновку акту вказано, що документальною плановою виїзною перевіркою, серед інших, встановлені порушення:

п. 44.1 ст.44, п.п. 177.4.5, п. 177.1, 177.2 п. 177.4 ст. 177 ПК України, а саме занижено податок з доходів фізичних осіб на суму 1 253 455, 89 грн ( в тому числі за 2016 рік 731 653,18 грн та за 2017 рік 521802, 71 грн);

пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, а саме занижено суму військового збору за 2016 рік на 60971, 10 грн та за 2017 рік на 43 483, 56 грн;

п. 2 ч.1 ст. 7, п. 2, 3, 9 ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування», а саме занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування за 2016 рік на суму 42772, 08 грн.

На підставі акту перевірки №26170/13-04/ НОМЕР_1 від 11.12.2018 прийнято: податкове повідомлення-рішення від 04.01.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб на 1 880183, 84 грн (в тому числі 1253455,89 грн за основним зобов`язанням, 626727, 95 грн за штрафними (фінансовими) санкціями); податкове повідомлення-рішення від 04.01.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за військовим збором на 156 681, 99 грн (в тому числі 104454, 66 грн за основним зобов`язанням, 52227, 33 грн за штрафними (фінансовими) санкціями; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2019 № Ф- з єдиного внеску на 42 772, 08 грн; рішення про застосування штрафних санкцій № від 04.01.2019 за донарахування єдиного внеску на 8554, 42 грн (а.с. 57-60).

ФОП ОСОБА_1 20.12.2018 за вих. № 581/18 подані заперечення на акт перевірки (том 1 а.с. 48-52). До заперечень додавалась таблиця про елементи витрат за 2016 рік, копія відомості нарахування амортизації ФОП ОСОБА_1 за 2016 рік, копії наказів про введення в експлуатацію основних засобів за 2016 рік (а.с. 48-52).

У відповіді ДФС у Волинській області від 29.12.2018 вказано, що заперечення позивача на акт перевірки визнані необгрунтованими, а підстави для задоволення вимог викладених у запереченні відсутні (а.с. 53-56)

Позивачем оскаржено в адміністративному порядку винесені на підставі акта перевірки рішення до ДФС України. Однак, згідно з рішеннями ДФС України від 26.02.2019 та від 22.03.2019 скарги позивача були залишені без задоволення, а рішення відповідача без змін (том 1 а.с. 61-69).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 177.4 до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; 177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Водночас, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Таким чином, наведеними нормами урегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, при цьому види основних засобів подвійного призначення визначені підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України -це земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.

Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначений п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу, до якого належать: пп. 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; пп. 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; пп. 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; пп. 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З вищенаведеного слідує, що Податковий кодекс України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2016 рік) на передбачав віднесення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, фізичною особою-підприємцем амортизаційних відрахувань.

За правилами пп. 14.1.3 п.14.1 ст. 14 ПК України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Законом № 1797-VIII від 21.12.2016 пункт 177.4 статті 177 ПК України доповнено підпунктом 177.4.6, відповідно до якого зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Водночас, підпунктом 177.4.6 також встановлено, що не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

З системного аналізу вищевикладених норм чинного законодавства, слідує, що амортизаційні нарахування законодавцем дозволено включати до витрат лише з 01.01.2017 з дотриманням таких умов: 1) ведення окремого обліку таких витрат (п. 177.5.6 ПК України); 2) основні засоби і нематеріальні активи мають використовуватись за господарським призначенням (п. 177.3.5 ПК України); 3) основні засоби не повинні мати подвійне призначення, а тому не можна амортизувати земельні ділянки, об`єкти нежитлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (177.4.6 ПК України); усі витрати мають бути документально підтверджені (п. 177.4.9 ПК України).

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, що у 2016 році нормами ПК України не було передбачено ведення бухгалтерського обліку балансової вартості основних засобів фізичними особами-підприємцями, що є обов`язковою умовою для нарахування амортизації.

Враховуючи вищевикладене, віднесення позивачем до складу витрат у 2016 році амортизаційних відрахувань є порушенням вимог статті 177 ПК України (у редакції від 01.01. 2016), що призвело до завищення витрат за вказаний період, що в свою чергу, потягло за собою заниження розміру податку на доходу фізичних осіб.

Крім того, як встановлено в акті перевірки, та не заперечується сторонами, 1548322, 00 грн це сума (документально підтверджена), яка витрачена позивачем у 2017 році на придбання запчастин до вантажних автомобілів (сідельних тягачів та напівпричепів).

Разом з тим, абзац 3 п. 177.4.5 ст.177 ПК України (в редакції з 01.01.2017) забороняє включати до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Згідно з підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 до основних засобів подвійного призначення відносяться, серед іншого, легкові та вантажні автомобілі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, амортизаційні відрахування з вартості вантажних автомобілів та витрат на їх утримання, зокрема витрат на технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів, у тому числі вантажних сідельних тягачів та напівпричепів, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення вантажів.

Підпунктом 177.4.5 пункту 177.4. статті 177 ПК України визначений вичерпний перелік витрат, які не включаються до складу витрат підприємця. Зокрема, до таких витрат відносяться: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

З матеріалів справи встановлено, що у сторін відсутній спір щодо наявності у позивача первинних документів, які стосуються придбання позивачем дизельного пального у ТзОВ «Синергія 1999» та ПП «Укрпалетсистем» та витрат з приводу надання транспортних послуг замовникам у 2016 та 2017 році. Контролюючим органом в акті перевірки не спростовано та не запаречується той факт, що витрати зроблені позивачем на оплату дизельного палива у 2016 та 2017 році у розмірі 370 880, 00 грн та 979700 відповідно, а також витрати з приводу надання транспортних послуг замовникам у 2016 та 2017 році у розмірі 1183971, 08 грн та 979700 грн відповідно є документально підтвердженими.

Також відповідачем не заперечується та обставина, що такі витрати пов`язані з господарською діяльністю позивача в принципі.

Таким чином, колегія суддів вважає, позивач правомірно включила вказані витрати до витрат у деклараціях за 2016 та 2017 рік, оскільки такі витрати є документально підтверджені та пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункт 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Апеляційний суд звертає увагу на те, що господарська діяльність позивача, яка займається перевезеннями вантажним автомобільним транспортом, є постійною та безперервною. Норми Податкового кодексу України не містять заборони включення документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю суб`єкта господарювання до складу певного податкового періоду з причин неспівпадіння періоду їх понесення і отримання загального оподатковуваного доходу. Окрім того, позивачем вищевказані витрати були враховані лише один раз при обчисленні чистого оподатковуваного доходу, а тому ФОП ОСОБА_2 не порушено пункт 177.2 статті 177 ПК України

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що висновки відповідача щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу у зв`язку з включенням до складу витрат вартості дизельного пального та витрат, зроблених у процесі надання транспортних послуг є протиправними та необгрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянтів на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі № 140/873/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 21.11.2019 року