Справа № 120/2940/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 р. Справа № 120/2940/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2019 поштовими засобами зв`язку до суду надійшов адміністративний позов Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - Фонд) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році в розмірі 22337,50 грн та 1969,80 грн пені, нарахованої за прострочення терміну сплати вказаних санкцій, а всього заборгованості в сумі 24307,30 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в порушення приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" відповідач не забезпечив визначеного нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та не сплатив адміністративно-господарські санкції в сумі 22337,5 грн. Відтак позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 1969,8 грн та звертається до суду з позовом про стягнення спірної заборгованості в примусовому порядку.

Ухвалою суду від 18.09.2019 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

04.11.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ФОП ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні позову. При цьому відповідачка зазначає, що протягом 2018 року у визначеному порядку створила вакансію для працевлаштування людей з інвалідністю, подала звітність форми № 3-ПН та повідомила про наявність відповідної вакансії центр зайнятості. Крім того, відповідачка вказує на те, що своєчасно подала звітність форми 10-ПІ, діяла сумлінно та жодній особі з інвалідністю не відмовила у працевлаштуванні. Відтак відповідачка вважає, що виконала свої зобов`язання, що виникають на підставі статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю", а тому адміністративно-господарські санкції до неї застосовуються не повинні.

Одночасно з відзивом відповідачка також подала заяву про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 06.11.2019 позовну заяву Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви, а саме подання заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску.

21.11.2019 до суду надійшло клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 22.11.2019 вказане клопотання задоволено. Водночас у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, а також надані ними докази, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов не може бути задоволений з огляду на таке.

Встановлено, що 31.01.2019 ФОП ОСОБА_1 подала у Фонд звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018 рік, згідно з яким: середньооблікова кількість штатних працівників у підприємця становить 8 осіб; з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0. Кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", теж самостійно розрахована відповідачем і становить 1 (одна) особа.

Відтак Фонд вважає, що оскільки відповідачка не виконала нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості одного робочого місця, до неї слід застосувати адміністративно-господарські санкції у розмірі половини однієї середньої річної заробітної плати на одного штатного працівника за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте особою з інвалідністю, а саме санкції у розмірі 22337,50 грн.

Крім того, на думку позивача, за порушення термінів сплати зазначених санкцій ФОП ОСОБА_1 зобов`язана сплатити пеню у розмірі 1969,8 грн, яка розрахована починаючи з наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій, тобто з 16.04.2019 року, по день звернення до суду з цим позовом.

Однак суд не погоджується з наведеними доводами позивача і вважає, що достатніх правових підстав для стягнення з відповідачки спірних адміністративно-господарських санкцій та нарахованої пені немає.

Так, статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що Забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 18-1 вказаного Закону особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітним і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Водночас статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована фізичною особою-підприємцем та у для здійсненя підприємницької діяльності використовує найману працю.

При цьому у відповідачки в 2018 році середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 8 осіб, серед яких за даними звіту жодної особи, якій відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Отже, формально відповідачка не виконала нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в кількості однієї особи, на чому акцентує увагу позивач.

Проте з матеріалів справи видно, що про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю ФОП ОСОБА_1 систематично впродовж звітного періоду повідомляла Вінницький міський центр центр зайнятості про наявність вакантних місць, зокрема у спосіб подання звітності за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (вх. № 3083 від 22.08.2018).

Так, на запит позивача № 01-10/132 від 18.03.2019 вказаний центр зайнятості надав відповідь за № 04-11/1295-19 від 17.04.2019, згідно із якою відповідачка протягом 2018 року подавала звіт за формою № 3-ПН, в якому відобразила наявність вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю за посадою "продавець продовольчих товарів". Крім того, центр зайнятості повідомив, що відповідачка приймала участь у міні-ярмарках вакансій для працевлаштування людей з інвалідністю та семінарах на тему: "Працевлаштування людей з інвалідністю".

Більше того, судом встановлено, що у грудні 2018 року центр зайнятості згідно з поданою відповідачкою вакансією скеровував до ФОП ОСОБА_1 для працевлаштування особу з інвалідністю з числа безробітніх ( ОСОБА_2 ), однак від запропонованої роботи така особа відмовилась.

Наведене свідчить про виконання відповідачкою вимог щодо інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у скеруванні центром зайнятості осіб з інвалідністю з метою їх працевлаштування.

В цьому контексті суд зазначає, що спірні адміністративно-господарські санкції застосовуються за невиконання річного нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. У цій справі - за 2018 рік.

Таким чином, питання про вжиття відповідачкою заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю необхідно аналізувати в цілому за підсумками 2018 року, оскільки саме такий період вважається звітнім в розумінні вимог статтей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Як вбачається з матеріалів справи, у спірний період ФОП ОСОБА_1 в установленому законом порядку звітувала про наявність у неї такої кількості робочих місць для осіб з інвалідністю, яка була б достатньою для виконання в повному обсязі визначеного законом нормативу у випадку направлення осіб з інвалідністю центром зайнятості та відсутності відмов самих осіб з інвалідністю від запропонованої роботи.

В силу положень ч. 3 ст. 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Відтак суд доходить висновку, що обов`язок підприємства (підприємця) щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати та працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що визначені законом.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17 та від 08.08.2019 у справі № 805/1436/16-а.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідачки, яка посилається на те, що виконала свої зобов`язання за статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", зокрема створивши відповідне робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю та повідомивши про це уповноважені органи про наявність вільних вакансій, що можуть бути заповнені особами з інвалідністю.

Отже, зібраними та дослідженими у справі доказами підтверджується, що відповідачка вжила усіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та недопущення правопорушення у сфері господарювання. Тому покладення на неї відповідальності за ненаправлення уповноваженими органами осіб з інвалідністю для їх працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватись у відповідачки, суд вважає надмірним індивідуальним тягарем. Крім того, це не узгоджується з підставами господарсько-правової відповідальності, визначеними у частині другій статті 218 Господарського кодексу України.

Також суд враховує, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, не надав жодних доказів на підтвердження того, відповідачка протягом 2018 року не створила робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю або неправомірно відмовила таким особам у прийнятті на роботу.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані суб`єктом владних повноважень докази на підтримку заявлених позовних вимог, суд приходить до переконання про відсутність достатніх правових підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відтак у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, місцезнаходження: вул. Пирогова, 135-А, м. Вінниця, 21037);

2) відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Повне судове рішення складено та підписано суддею 22.11.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович Ігорович