Справа № 826/16281/16
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Бєлової Л.В.,

за участю секретаря: Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2018 (м. Київ, дата складання повного тексту - 04.07.2019) у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду про скасування рішення Державної міграційної служби України № 470-16 від 29.08.2016 про втрату статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення щодо втрати позивачем статусу біженця, позаяк жодна з підстав, передбачених статтею 11 Закону України «Про статус біженця», не могла бути застосована до позивача. В позовній заяві наголошено, що купівля квитка, відвідування країни походження не може бути підставою для висновку про те, що позивач скористалась захистом країни громадянської належності чи добровільно повернулась до цієї країни.

У запереченнях на позовну заяву про правомірність прийнятого рішення № 470-16 від 29.08.2016.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2018 скасовано рішення Державної міграційної служби України № 470-16 від 29 серпня 2016 року про втрату статусу біженця.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що є обґрунтовані підстави вважати, що позивач фактично повернулася до країни громадянської належності, незважаючи на небезпеку побоювання переслідування, про яку вона повідомляла при зверненні за захистом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 537-11 від 31.10.2011 ОСОБА_1 визнано біженцем відповідно до статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - «сприяння збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист», як такої, що є членом сім`ї визнаного біженця (а.с. 43).

Рішенням Державної міграційної служби України № 470-16 від 29.08.2016 відповідно до пункту 3 частини першої, частини чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п. «а» пункту 7.7 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 ОСОБА_1 визнано такою, яка втратила статус біженця (а.с. 72-73).

Зазначене рішення вмотивовано тим, що ОСОБА_1 добровільно повернулася до країни, яку залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань чоловіка.

Не погодившись із таким рішенням позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості тверджень відповідача про добровільність повернення біженця до країни громадянської належності з метою постійного проживання, тому у відповідача не було правових підстав для застосування до позивача частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема пункту 4, тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 далі - Закон № 3671-VI).

У статті 1 цього Закону міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, розкрито і зміст терміна «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частина перша статті 11 Закону № 3671-VI визначає підстави втрати статусу біженця та додаткового захисту, а саме у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 11 Закону № 3671-VІ на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з протоколу співбесіди від 14.07.2016 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, громадянка Афганістану ОСОБА_1 повідомила, що: їздила до Афганістану одного разу в 2012 році; перебувала в Афганістані один місяць; метою поїздки до Афганістану стала хвороба матері; під час перебування в цій країні знаходилась в м. Кабул у будинку батька.

Відповідно до пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції остання зазначила, що дізналась про хворобу матері від брата, який про це повідомив їй за допомогою програми Skype, до Афганістану дісталась літаком, користувалась паспортом біженця, перебувала в країні біля трьох тижнів, протягом яких доглядала хвору мати, яка тяжко дихала, згодом померла. Позивач також зазначила, що одружена, має трьох дітей, з якими мешкає в місті Києві в квартирі, яку вважає власністю сім`ї.

В матеріалах справах наявна довідка № 143 від 06.08.2012, складена другим секретарем - консулом Посольства Ісламської Республіки Афганістан в України, відповідно до якої громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одружилась 03.08.2010 з ОСОБА_4 . У свідоцтві про народження від 15.01.2013 зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 .

Керівництво УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (пункт 125) визначає наступне: «…такі випадки слід розглядати з урахуванням особистих якостей біженця. Відвідування літніх або хворих батьків матиме інші наслідки для відносин біженця з країною свого колишнього звичайного місця проживання, ніж регулярні візити в цю країну, що здійснюються для проведення відпусток або в цілях встановлення ділових».

Пунктом 134 зазначеного Керівництва встановлено «....тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання не означає «поселення» і не тягне за собою втрату статусу біженця ...».

Позивач стверджує, що здійснювала тимчасовий візит у країну громадянського походження за «паспортом» біженця.

При таких обставинах колегія суддів зазначає, що зважаючи на винятковість обставин, за яких нею був здійснений візит у країну походження, а також здійснення візиту по проїзному документу біженця, поїздка позивача в 2012 році в Афганістан не може бути розцінена, як добровільне повернення до країни, яку позивач залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та, як наслідок, втрату особою статусу біженця.

Посилання апелянта на те, що позивач не підтвердила хворобу матері (виклик родини, довідка з лікарні, детальна інформація про хворобу матері, тощо) і це фактично є доказом добровільного повернення ОСОБА_1 до країни походження, яку позивач залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є не обгрунтованими, оскільки частиною першою статті 11 Закону № 3671- VІ не передбачено такої підстави для втрати особою статусу біженця, як не доведення особою таких обставин під час проведених співбесід.

Відповідно до п. 197, п. 203 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН вимога надати докази не повинна сприйматись занадто буквально, через складність зробити це в тій особливій ситуації, в якій перебуває особа, яка подала клопотання про надання статусу біженця.

Можливо, що при всіх щирих намаганнях заявника обґрунтовано викласти факти своєї справи, деякі з його заяв все ж можуть не отримати підтвердження. Як було зазначено вище (пункт 196), біженцю важко «довести» кожен елемент своєї справи, і якби це було обов`язковою вимогою, то більшість біженців ніколи б не була визнана такими. Тому часто доводиться тлумачити факти, що викликають сумніви, на користь заявника.

Позивач зазначила, що змушена була повернутись в країну громадянської належності в 2012 році в зв`язку з хворобою матері, перебувала там біля трьох тижнів та повернулась до України. Питання щодо позбавлення позивача статусу біженця вирішувалось у 2016 році. Відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що протягом 2013-2016 років позивач намагалась отримати захист в країні походження в розумінні статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або добровільно проживала там. Відсутні такі докази і станом на час апеляційного розгляду справи. При цьому позивач пояснила, що проживає в місті Києві разом з чоловіком та трьома дітьми, в квартирі, яку вона вважає власною. Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень зазначених доводів не спростовано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проживання протягом місяця не може бути визнано довготривалим проживанням, відповідно добровільне повернення та знаходження протягом місяця не свідчить про намір проживати в країні громадянського походження. Слід також врахувати, що відповідачем не спростовано доводів позивача стосовно здійснення в`їзду не на підставі паспорта країни громадянської належності.

Отже, пояснення позивача про необхідність повернутись в країну громадянської належності з метою відвідати хвору матір не є очевидно неправдоподібними та не свідчать про наміри біженця отримати захист в цій країні або намір постійно там проживати. Окрім цього, статус біженця позивач отримала як член сім`ї особи, якій надано статус біженця. Тому доводи відповідача без наведення доводів, про відсутність обґрунтованих побоювань у біженця зазнати переслідування, коли вона повернулась в країну громадянського походження, є нелогічними, оскільки йдеться про політичні переконання чоловіка позивача.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає недоведеними доводи відповідача про добровільність повернення біженця до країни громадянської належності з метою постійного проживання.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.11.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова