Справа № 640/12709/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

20 листопада 2019 року м. Київ№ 640/12709/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу (у письмовому провадженні) справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання винити дії, визнання протиправним та скасування наказу в частині, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства закордонних справ України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача по ненаданню позивачу переліку рівнозначних посад в апараті МЗС або представництвах МЗС на території України, які вивільняються у порядку ротації, та переліку наявних посад, які вивільняються у порядку ротації після завершення довготермінового відрядження на посаді першого секретаря відділу з економічних питань Посольства України в Швейцарській Конфедерації;

- зобов`язати відповідача надати позивачу перелік рівнозначних посад в апараті МЗС або представництвах МЗС на території України, які вивільняються у порядку ротації, та перелік наявних посад, які вивільняються у порядку ротації;

- визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу від 02.04.2019 №527-ос;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2019 відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

19.08.2019 представником відповідача подано клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Вирішуючи подане відповідачем клопотання, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, який регламентує часові межі захисту прав і інтересів у сфері публічно-правових відносин. Строк звернення до адміністративного суду встановлено статтею 122 КАС України.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановляється місячний строк.

Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно - правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Положення статті 122 КАС України слугують меті дотримання дисципліни учасниками адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист, а також забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що, зокрема, слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої права. (постанова Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 344/9352/14-а).

Аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що законодавець передбачив, що в разі, якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти (постанови Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 473/2190/17 та від 31.07.2018 року у справі № 810/3081/16).

З огляду на це, для встановлення факту пропуску строку звернення до адміністративного суду, встановленого статтею 122 КАС України, значення має визначення моменту, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом МЗС від 26.10.2012 року № 2592-ос «Про переведення ОСОБА_1», позивача переведено з 02.11.2012 року з посади першого секретаря відділу міжнародного галузевого співробітництва Департаменту економічного співробітництва МЗС на посаду першого секретаря відділу з економічних питань Посольства України у Швейцарській Конфедерації на час довготермінового відрядження. Копія наказу наявна в матеріалах справи.

Наказом МЗС від 08.11.2016 року № 2345-ос позивача відкликано в Україну з 30.11.2016 року у зв`язку з закінченням довготермінового відрядження.

Наказом МЗС від 26.12.2017 року № 2940-ос «Про надання ОСОБА_1 відпустки», ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за відпрацьований у Посольстві України в Швейцарській Конфедерації період на 100 календарних днів з 04.12.2016 по 16.03.2017.

Як вбачається з позовної заяви, з посиланням на Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затверджений наказом МЗС від 18.10.2018 року № 427, позивач вважає, що МЗС вчинило бездіяльність та після його повернення з довготермінового відрядження не надало йому перелік рівнозначних посад в апараті МЗС або представництвах МЗС на території України, які вивільняються у порядку ротації, та перелік наявних посад, які вивільняються у порядку ротації.

Так, Верховним Судом України у постанові від 24.11.2015 року (№ 21-3538а15) зазначено, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим. Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Варто зауважити, що на час виникнення спірних правовідносин (відкликання позивача в Україну, 2016 рік) був чинний Порядок ротації працівників дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби України, затвердженого Наказом МЗС України від 31.05.2012 року №147, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.06.2012 року за № 1016/21328, а не Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затверджений наказом МЗС від 18.10.2018 року № 427, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08.11.2018 року за № 1274/32726, на який посилається Позивач у своїй позовні заяві.

Згідно з абзацом другим пункту 7 Порядку № 147, працівники, строк довготермінового відрядження яких завершився, зобов`язані протягом трьох робочих днів з моменту повернення в Україну прибути до Департаменту персоналу для вирішення питання щодо подальшого проходження дипломатичної служби.

Відповідно до частини шостої статті 21 Закон України «Про дипломатичну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада або посада не нижча тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.

Так, Наказом МЗС від 29.05.2017 року № 824-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач був звільнений з посади першого секретаря відділу з економічних питань Посольства України в Швейцарській Конфедерації за порушення Присяги державного службовця за підстав визначених ст.ст.147-149 КЗпП, п.4 ч.І ст.66 Закону України «Про державну службу», п.1 ч.2 ст.41 Закону України «Про дипломатичну службу» (копія міститься в матеріалах справи).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачу, після закінчення щорічної відпустки 16.03.2017 та винесення наказу МЗС про його звільнення 29.05.2017, було достеменно відомо про обставини проходження ним дипломатичної служби та причини невирішення МЗС питання щодо його подальшого працевлаштування після завершення довготермінового відрядження, в тому числі і не надання переліку рівнозначних посад в апараті МЗС або представництвах МЗС на території України, які вивільняються у порядку ротації, та переліку наявних посад, які вивільняються у порядку ротації.

Також, позивачем заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування пункту 5 наказу від 02.04.2019 № 527-ос.

Суд дійшов висновку, що в даному випадку ОСОБА_1 також попущено строк звернення до суду, з огляду на наступні обставини.

Як встановлено судом, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 року у справі № 826/8214/17, наказом МЗС від 02.04.2019 року № 527-ос скасовано наказ МЗС від 29.05.2017 року № 824-ос «Про звільнення ОСОБА_1», та відповідно до пункту 5 ОСОБА_1 призначено на посаду першого секретаря відділу країни Підсахарської Африки Департаменту країн Близького Сходу та Африки з 15.04.2019 року з посадовим окладом 9600 грн. на місяць.

Разом з тим, як вбачається з Акту № 7 від 08.04.2019 року, 08.04.2019 року в Департаменті менеджменту персоналу МЗС відбулася зустріч з ОСОБА_1 , під час якої його ознайомлено з наказом МЗС від 02.04.2019 року № 527-ос. Однак останній відмовився письмово з ним ознайомлюватися. Позивачу, на його прохання, було надано завірену копію вказаного наказу МЗС від 02.04.2019 року № 527-ос.

Постановою від 06.11.1992 року №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у пункті 1 вказано на те, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Крім того, як вбачається з наданих до справи доказів, ОСОБА_1 приступив до роботи 15.04.2019 року, додатковими доказами його обізнаності про обставини проходження ним дипломатичної служби є підписання 23.04.2019 року посадової інструкції першого секретаря відділу країн Підсахарської Африки Департаменту країн Близького Сходу та Африки МЗС та протягом 10 днів з моменту винесення наказу про призначення на посаду, ознайомлення з визначеними йому завданнями, ключовими показниками результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В».

При цьому, варто зауважити, що заявлена вимога про стягнення з Відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмір 50 000,00 грн. є похідною вимогою, а обґрунтування підстав для її задоволення пов`язані з обставинами проходження Позивачем дипломатичної служби з 16.03.2017 року (дата закінчення щорічної відпустки Позивача після повернення з довготермінового відрядження) до 15.04.2019 року (перший робочий день Позивача на посаді першого секретаря відділу країни Підсахарської Африки Департаменту країн Близького Сходу та Африки).

Зокрема, як вказано в адміністративному позові «Окрім цього, внаслідок незаконного звільнення, яке відбулося 29.05.2017 р. позивач зазнав моральних страждань».

Аналізуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що Позивачем пропущено визначений частиною 5 статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Одночасно слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами (постанова Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі №473/2190/17).

При цьому, Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (постанова Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 344/9352/14-а; від 28.03.2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 року у справі № 815/91/18.

У постанові від 27.02.2019 року № 813/1211/17 колегія суддів Верховного Суду також вказала, що одним з визначальних критеріїв для прийняття рішення про не допуск особи до правосуддя та залишення позовної заяви без розгляду, зокрема, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності (додається).

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що Позивач звернувся до суду у липні 2019 року, тобто з пропуском встановленого статтею 122 КАС України строку для звернення до адміністративного суду, без належних документально підтверджених обґрунтувань та достатніх доказів, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду, суд дійшов до висновку, що Позивачем пропущено строк для звернення до адміністративного суду без поважних причин.

При цьому, у позові ОСОБА_1 не просить поновити пропущений строк звернення до суду, не зазначає причини пропуску даного строку, не вказує про поважність таких причин, обставини, які б заважали (робили б неможливим) його звернення до суду з цими позовними вимогами теж не вказані, і не надані докази їх наявності. З огляду на зазначене, підстав для поновлення Позивачу строків звернення до суду немає.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що він встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в пункті 27 рішення від 20.05.2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява №24402/02), зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року, заява №23436/03).

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, у пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire prez de Rada Cavanilles с. Espagne №116/1997/900/1112).

У справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, пункт 47) суд також постановляв, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення у справах: «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» («Kanye de Honji v. Spain») заява № 55782/00, пункт 36; «Гору проти Греції» (№ 3) («Gorou v. Greece» (no. 3)), заява № 21845/03, пункт 27; «Михолапа проти Латвії» («Miholapa v. Latvia»), зава № 61655/00, пункт 24 та «Андреева проти Латвії» («Andrejeva v. Latvia»), заява № 55707/00, пункт 99).

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі «Мельник проти України» № 23436/03).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає "Право на справедливий суд", одним із аспектів якого є право доступу, яке не є абсолютним і може підлягати законним обмеженням, які мають законну мету та використаними засобами та досягнутими цілями. Таким законним обмеженням є передбачені законом строки звернення до суду, які можуть бути поновлені за заявою заявника із зазначенням та обґрунтуванням поважних причин та надання належних доказів щодо причин пропуску строків звернення до суду.

Так, у справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких підстав, суд дійшов до висновку, що клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 6, 9, 122, 123, 183, 240, 243, 248 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву Міністерства закордонних справ України про залишення позову без розгляду - задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 з позовом до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання винити дії, визнання протиправним та скасування наказу в частині, стягнення моральної шкоди - залишити без розгляду.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Ухвала набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 256 КАС України.

Суддя Н.М.Клименчук