Справа № 743/2004/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/2004/19 Суддя (судді) першої інстанції: Павленко О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши порядку письмового провадження справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання, за апеляційною скаргою громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2019 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі позивач, В/Ч НОМЕР_1 ) звернулась у суд з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2019 громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. 12 червня 2019 року відповідача поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Шестимісячний строк спливає 08 листопада 2019 року. На даний час інформація щодо встановлення особи відповідача, з метою підготовки відповідних документів для його подальшого видворення, у позивача відсутня.

Рішенням Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року позов задоволено. Продовжено строк затримання відповідача на шість місяців до 08 травня 2020 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність жодного законодавчого обґрунтування для продовження строку тримання його у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, оскільки він не перешкоджав ідентифікації своєї особи, натомість, сприяв цьому, неодноразово надавав позивачу копію свого паспорту, зокрема, під час розгляду його апеляційної скарги на рішення суду про затримання. Однак, ця обставина була позивачем проігнорована. Вважає, що листи, на які посилається позивач, не можуть бути достовірними доказами звернення до компетентних органів країни походження відповідача з метою його ідентифікації. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ухилявся від ідентифікації або підписав заяву про відмови від заповнення анкети для ідентифікації. Отже, в даному випадку відсутні передбачені законом умови для продовження строку затримання, ідентифікації та забезпечення примусового видворення (відсутність співпраці з боку іноземця з органами Державної міграційної служби та неодержання інформації з країни його походження). Окрім того, відповідач наголошує, що судом першої інстанції безпідставно не зазначено в мотивувальній частині рішення, чому суд вирішив продовжити строк затримання, а також про подання відповідачем відзиву на позов, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Оскільки учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибули, розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження згідно пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що 08 травня 2019 року відповідача разом з іншими іноземцями було затримано на території Ужгородського району Закарпатської області у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 2041 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Угорську Республіку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2019 року у справі 308/5152/19, яке набрало законної сили, відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на шість місяців.

Шестимісячний строк, на який може бути затримано та поміщено особу, сплив 08 листопада 2019 року.

З метою забезпечення видворення відповідача позивачем вживалися певні заходи щодо його ідентифікації та документування.

Так, Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України листами від 21 травня 2019 року та від 25 вересня 2019 року направлялися звернення щодо сприяння в ідентифікації осіб, затриманих без документів за порушення законодавства України у прикордонній сфері, які назвались громадянами Народної Республіки Бангладеш та про доручення Посольству України в Польщі передати до Посольства Бангладеш в Польщі звернення щодо ідентифікації та документування затриманих в адміністративному порядку іноземців, у яких відсутні документи, що посвідчують особу. Відповіді на вказані листи не надходило.

Посилаючись на статтю 289 Кодексу адміністративного судочинства України, В/Ч НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом про продовження строку затримання ОСОБА_3 на 6 місяців до 08 травня 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня будь-яка інформація з країни громадянської належності відповідача, необхідна для ідентифікації особи, а також, що на запити позивача не надано відповіді ані з Департамента консульської служби МЗС України, ані з Посольства Народної Республіки Бангладеш. За таких умов неможливо забезпечити примусове видворення особи, тому відповідно до законодавства є підстави для продовження строку перебування іноземця в пункті тимчасового перебування іноземців.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

За приписами частини 1 статті 26 цього Закону іноземці або особи без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземці або особи без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частиною 5 статті 26 Закону №3773-VI).

Абзацом 1 частини 1 статті 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 названої правової норми іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України.

В/Ч НОМЕР_1 при зверненні до суду з позовом про продовження строку затримання відповідача, підставою своїх вимог зазначила неотримання інформації щодо ідентифікації відповідача та його документування.

Частина 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів.

Відповідно до частин 11-13 названої правової норми строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Таким чином, частиною 13 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України чітко передбачено підстави, за яких можливо продовжити строк затримання іноземців та осіб без громадянства, які є вичерпними та широкому тлумаченню не підлягають.

Колегія суду не вважає звернення позивача до Департамента консульської служби Міністерства закордонних справ України належними та допустимими доказами, оскільки останній не є належним суб`єктом, який надає інформацію для ідентифікації іноземця в розумінні підпункта 2 частини 13 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України. До того ж, позивачем не надано доказів направлення відповідних листів адресату.

Окрім того, позивачем не доведено відсутність співпраці з боку ОСОБА_4 під час процедури його ідентифікації. У свою чергу, апелянтом суду першої інстанції надано копію паспорта (а.с. 50, 51) на ім`я ОСОБА_4 , що спростовує твердження позивача про неможливість ідентифікувати особу іноземця.

Враховуючи, що відповідач не відмовлявся співпрацювати під час процедури його ідентифікації та не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового видворення, особу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 ідентифіковано за паспортом НОМЕР_2 , виданого 04 серпня 2014 року, а судове рішення про його примусове видворення за межі України з незалежних від нього причин протягом тривалого часу не виконано. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог та продовження строку його затримання відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 743/1240/17 (провадження К/9901/18069/18), від 27 вересня 2019 року у справі №743/719/17 (провадження К/9901/24029/18).

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1, при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).

Згідно з частиною 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 289, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року задовольнити.
Рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року скасувати.

У задоволенні позову Військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 20 листопада 2019 року.)