Справа № 160/840/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Третій апеляційний адміністративний суд
О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Дурасової Ю.В.
05 листопада 2019 року Справа № 160/840/19
стосовно постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі
за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 р.
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до відповідача Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
Користуючись правом на окрему думку, наданим ч. 3 ст. 34 КАС України,
вважаю за необхідне висловити наступні заперечення щодо постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 160/840/19
На мою думку постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 160/840/19 (якою рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 - скасовано) порушені принципи адміністративного судочинства, та норми законодавства України, що стосується виконавчого провадження; не врахована практика ЄСПЛ та не застосовані ряд норм законодавства України, які дають підстави для захисту прав позивачів та можливості задоволення позовних вимог.
Виклад обставин справи:
начальник Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Овсюк О.А., її заступник Астапенкова К.М. та головний державний виконавець цього ж відділу Чернова Л.В. звернулися з позовом
до відповідача Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Просили: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у непогодженні та безпідставному поверненні заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області їх заяв про виплату винагороди, подань про виплату винагороди, зобов`язавши відповідача за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, виплатити протягом поточного 2019 року на їх користь винагороду державного виконавця, утримавши прибутковий податок та інші обов`язкові платежі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 р. (суддя Кучма К.С.) позов задоволено частково.

Зобов`язано відповідача розглянути питання щодо виплати на користь позивачів винагороду державного виконавця з урахуванням висновків суду.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 160/840/19 рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову - відмовлено.

Суд апеляційної інстанції підтримав позицію відповідача у справі щодо відмови в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачами (державними виконавцями) не виконано вимог Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, оскільки, не дотримано при подачі заяв інших критеріїв виплати винагороди державним виконавцям; а усунення недоліків, виявлених відповідачем при перевірці заяв, здійснено позивачами вже після повернення заяв та подань. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначена обставина є свідченням обґрунтованості рішень відповідача про повернення заяв та подань про виплату винагороди без погодження.

Вважаю, що скасування рішення суду першої інстанції по даній справі призвело до порушення ряду норм законодавства України щодо виплати винагороди державним виконавцям, а саме норми:

- Конституції України,

- Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 року № 1403-VIII,

- Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII,

- Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР,

- Постанови Кабінет Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» від 8 вересня 2016 р. № 643,

- що безпосередньо призводить до порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції (захист власності).

Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43 Конституції України).

Позивачі працювали на відповідних посадах (державними виконавцями) та мали право на одержання відповідної винагороди за свою працю, яка була гарантована їм державою, зокрема в силу статті ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Так, відповідно до ст.13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з:

- посадового окладу,

- премії,

- доплати за ранг та надбавки за вислугу років,

- винагороди,

- а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, відповідно до Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 08 вересня 2016 року у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у розмірі 2% стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ; 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (п.2 Порядку).

Отже держава гарантувала державним виконавцям за їх працю відповідну винагороду у разі фактичного виконання виконавчого документу.

Фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково, якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Матеріали справи підтверджують фактичне виконання за вказаними позивачами виконавчими документами.

Держава, приймаючи норми щодо оплати праці державним виконавцям, не тільки гарантує достойну оплату праці за виконану роботу, а й таким чином стимулює до максимально швидкого виконання рішення суду, яке набуло законної сили, що, зокрема, призводить до зростання довіри суспільства до суду та поваги до судового рішення.

Отже праця державного виконавця, та належна його грошова винагорода - є складовою частиною реформування судочинства в Україні, формування довіри до судової гілки влади в разі своєчасного виконання рішення суду.

При цьому безпідставна відмова у погодженні заяви державного виконавця про виплату не допускається (п. 14 Постанови КМУ № 643 від 08.09.2016 року).

Водночас, недосконалість, суперечливість законодавства, прогалини в ньому, множинність трактування, не повинні перешкоджати реалізації права особи, щодо одержання відповідної винагороди за працю.

Інакше нівелюється сама суть демократичних принципів, верховенства права та захисту прав людини.

На мою думку суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини справи, проаналізував норми законодавства України та прийняв справедливе рішення про зобов`язання відповідача розглянути питання щодо виплати винагороди державним виконавцям за фактично виконані рішення суду.

Натомість позбавлення працівника відповідної винагороди, яка йому гарантована, є непропорційним втручанням держави в права особи щодо його власності.

З цього приводу неодноразово висловлювався ЄСПЛ.

Так, право власності має фундаментальний характер та захищається згідно з нормами законодавства України (ст. 41 Конституції України) з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважаю за необхідне зазначити, що більшість спорів, які виникають у сфері втручання держави в право власності особи, потенційно вимагають застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

На мою думку, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 160/840/19, при скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові в задоволенні позову не додержано всі три зазначені критерії.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. При цьому, тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Водночас, втручання держави в право особи на мирне володіння майном не може вважатися виправданим, якщо порушення закону має суто формальний характер.

Вважаю за необхідне також висловитися щодо розумних очікувань особи, яка працює та має на меті одержання відповідної очікуваної винагороди.

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ одержують правову охорону як майно.

Так, поняття «законні очікування» слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності». Практика ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності. При цьому, поняття «законні очікування» не може протиставлятися положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України про пріоритетність забезпечення правового порядку.

З урахуванням викладеного, вважаю, що були наявні підстави для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Суддя Ю. В. Дурасова