Справа № 1.380.2019.001490
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.001490
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого-судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Кулик С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача Торопчина О.Д.,

представника відповідача Сабірова Р.Ф., Гордюка Є. К.О.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (надалі ГУНП у Львівській області, відповідач 1), Національної поліції України (надалі НП України, відповідач 2), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України № 339 від 21.02.2019 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 146 о/с від 11.03.2019 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію, у звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідно до наказу НП України № 339 від 21.02.2019;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції у Львівській області стягнувши на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 02.04.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

25.04.2019 суд постановив ухвалу про проведення підготовчих та судових засідань у справі в режимі відеоконференції.

02.05.2019 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (арк. справи 81-89 том 1), згідно з яким просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

03.05.2019 до суду відповідач 1 подав пояснення у справі № 1.380.2019.001490 (арк. справи 121-122 том 1).

Одночасно відповідач 1 подав відзив у справі № 1.380.2019.001490 (арк. справи 124-127 том 1), згідно з яким просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

08.05.2019 від відповідача 2 надійшло клопотання про проведення розгляду справи у закритому судовому засіданні (арк. справи 219-220 том 1).

14.05.2019 до суду представник позивача подав відповідь на відзив (арк. справи 224-226 том 1).

16.05.2019 та 17.05.2019 до суду від позивача надійшли клопотання про залишення без розгляду заяви від 25.04.2019 про зміну підстав та предмету позову (арк. справи 1-2 том 2).

05.06.2019 від відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив (арк. справи 5-9 том 2).

08.07.2019 у підготовчому засіданні, суд постановив ухвалу про здійснення подальшого розгляду справи № 1.380.2019.001490 в закритому судовому засіданні; припинено розгляд вказаної справи в режимі відеоконференції.

25.07.2019 у підготовчому засіданні суд постановив ухвалу про залишення без розгляду заяви позивача від 25.04.2019 про зміну підстав та предмету у справі № 1.380.2019.001490.

25.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

30.07.2019 від Національної поліції України надійшли пояснення (арк. справи 190-195).

16.09.2019 представник Позивача подав клопотання про долучення додаткових доказів (арк. справи 201-202).

16.10.2019 від Національної поліції України надійшли додаткові пояснення.

Позивач при обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що передумовою для винесення оскаржуваних наказів були висновки за результатами службового розслідування, проведеного відповідно до наказу ГУ НП у Львівській області Про призначення та проведення службового розслідування від 08.02.2019 №126. Водночас, Позивач наголосив, що 11.02.2019 подавав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Крім того, 20.02.2019 повторно скерував на адресу ГУНП у Львівській області два рапорта про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та долучав до них копії медичних документів. Зазначив, що вказані в рапортах причини унеможливлюють подальше проходження служби в поліції, відтак такі мали бути розглянуті в ГУНП у Львівській області невідкладно. Крім того, Позивач звертає увагу суду на те, що відсторонення поліцейського від служби/посади за ухвалою слідчого судді в рамках кримінального провадження не є підставою для звільнення поліцейського з поліції. Зазначає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення його до відповідальності за вчинення ними адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, або кримінального правопорушення. У звязку з цим, Позивач вважає, що відсутність доведеного у законному порядку факту вчинення позивачем кримінального правопорушення виключає його звільнення з підстав порушення службової дисципліни, оскільки рішення про накладення на нього дисциплінарного стягнення є передчасним. Підсумовуючи наведене, Позивач вважає, що його звільнення з поліції мало відбутися за його рапортом про звільнення зі служби з поліції за власним бажанням та після розгляду справи в порядку кримінального судочинства. Враховуючи наведене, вважає оскаржувані накази протиправними та просить суд їх скасувати з подальшим поновленням його на посаді та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач 1 ГУ НП у Львівській області подав суду відзив на позовну заяву (арк. справи 124-127, том 1). Зазначив, що Позивач звертався до ГУНП у Львівській області із рапортом про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням. З поданого рапорта вбачалося, що Позивач просить звільнити його на підставі пункту 2 часини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію, а саме через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Представник зазначив, що порядок такого звільнення врегульований наказом МВС №285 від 03.04.2017, яким затверджено Положення про діяльність медичної (військово лікарської) комісії МВС (далі Положення). Відповідно до пункту 17 Розділу ІІІ цього Положення направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово лікарської) експертизи за формою (додаток 4) здійснюють відповідні підрозділи кадрового забезпечення Національної поліції України, командири частин НГУ. Представник відповідача вказав, що таке направлення видавалося Позивачу. Однак, відповідно до пункту 17 Розділу ІІІ цього Положення кінцевим документом при проходженні поліцейським ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби, яка приймається за результатами медичного огляду та заноситься до Акта медичного огляду, книги (журналу) обліку документації ВЛК і оформлюється довідкою або свідоцтвом про хворобу. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що період часу з 18.03.2019, а саме моменту коли Позивач був скерований на ВЛК та до моменту видання постанови ВЛК № 33, яка встановлює чи спростовує наявність у Позивача хворобливого стану не вважається періодом тимчасової непрацездатності. Таким чином, у відповідача не було жодних перешкод для видання наказу №146 о/с від 11.03.2019, яким Позивача звільнено з поліції у звязку реалізацією дисциплінарного стягнення на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (у звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України). Крім того, представник відповідача наголосив, що станом на 11.03.2019, коли було винесено наказ по особовому складу, у Позивача не було постанови ВЛК, відтак на день звільнення Позивача у нього жодних правових підстав для звільнення за хворобою не було. Також, представник відповідача наголосив, що доведення дисциплінарного проступку досліджується в рамках службового розслідування, а не встановлюється в межах розгляду кримінального провадження. Таким чином, поліцейських, яких притягнуто до адміністративної, кримінальної, або цивільно правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Підсумовуючи наведене, представник відповідача зазначив, що Позивачем не доведено обставин, які вказували на протиправність оскаржуваних наказів та не надано доказів відсутності дисциплінарного проступку.

Відповідач 2 Національна поліція України подала відзив (арк. справи 81-89). Зазначила, що наказом Національної поліції України від 21.02.2019 №339 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників управління протидії наркозлочинності ГУНП у Львівській області за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні пунктів 1, 2 частини 1 статті 18, 64 Закону України Про Національну поліцію, частини 1 статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337 VIII, статті 7 Закону України Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, пункту 5 розділу І, пункту 1 Розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом ВМС від 09.11.2016 № 1179, пункту 5 ІІ Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затверджені наказом МВС від 06.11.2015 № 1377, майора поліції ОСОБА_1, начальника третього міжрайонного відділу УПН ГУНП у Львівській області накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУНП у Львівській області від 11.03.2019 № 146 о/с відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію, майора поліції ОСОБА_1, начальника третього міжрайонного відділу УПН ГУНП у Львівській області звільнено зі служби в поліції у звязку з реалізацією дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Зазначив, що при застосуванні до Позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції Головою Національної поліції України враховано характер проступку, обставини, за яких він вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що помякшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського та його ставлення до служби.

Представник Позивача у відповіді на відзив Національної поліції України (арк. справи 224-226, том 1) зазначив, що в наказі Національної поліції України №126 від 08.02.2019 Про призначення службового розслідування визначено перелік службових осіб, які були включені до складу Комісії, серед яких був і начальник відділу Департаменту протидії наркозлочинності НПУ ОСОБА_5 Представник Відповідача наголосив, що згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 був присутнім під час затримання Позивача. Крім того, ОСОБА_5 був допитаний в якості свідка у вказаному кримінальному провадженні. У звязку з цим, на думку представника, відповідно до положень статей 14, 15 Закону України Про Дисциплінарний Статут Національної поліції ОСОБА_5 не міг бути в складі комісії з проведення службового розслідування.

Крім того, представник Позивача у заяві від 26.09.2019 (арк. справи 242-243, том 2) зазначив про невідповідність підпису голови НП України Князєва С.М. його оригіналу, оскільки підпис в наказі № 126 від 08.02.2019 суттєво відрізняється від інших документів, розміщених у вільному публічному доступі на сайті МВС та Національної поліції України, підписантом яких є вказана службова особа поліції.

Національна поліція України 16.10.2019 подала пояснення (вх. №37416) у яких зазначила, що наказ Національної поліції України від 08.02.2019 №126 Про призначення та проведення службового розслідування підписаний головою Національної поліції України Князєвим С.М., оригінал наказу зберігається в Департаменті документального забезпечення НП України, а твердження представника позивача про його фальшивість є безпідставним та необґрунтованим. Зазначено, що висновок спеціаліста від 25.09.2019, проведений ТзОВ Львівський центр науково технічних та незалежних експертно криміналістичних досліджень за замовленням представника позивача не підлягає під визначення доказів та не містить відомостей про те, що вказаний висновок підготовлено для подання до суду, а особа, що його проводила, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Підсумовуючи наведене, представник Національної поліції України зазначив, що вказаний висновок не відповідає критеріям допустимості, а тому не може розглядатися у якості доказу у справі. Крім того, наголосив, що у висновку не вказано, що наказ підписано не головою Національної поліції України Князєвим С.М., а також прямо зазначено, що для дослідження були надані копії документів, що не виключає можливості монтажу і робить неможливим проведення дослідження на предмет технічної підробки. Таким чином результати проведення дослідження також не відповідають критеріям достовірності.

В судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Представники Відповідачів проти позовних вимог заперечили, просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення Позивача, представника позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ГУ МВС у Львівській області №634 о/с від 16.08.2017 ОСОБА_1 працював на посаді начальника третього міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП у Львівській області.

Згідно з наказому Національної поліції України № 126 від 08.02.2019 Про призначення та проведення службового розслідування призначено проведення службового розслідування за фактом затримання працівника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції України ОСОБА_1

11.02.2019 Позивач звернувся до начальника ГУНП у Львівській області із рапортом про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

15.02.2019 Позивачу відмовлено у задоволенні рапорта у звязку з його безпідставністю.

За результатами проведення службового розслідування складено висновок від 20.02.2019.

Згідно пункту 3 резолютивної частини висновку службового розслідування за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні пунктів 1, 2 частини 1 статті 18, 64 Закону України Про Національну поліцію, частини 1 статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337 VIII, статті 7 Закону України Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, пункту 5 розділу І, пункту 1 Розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом ВМС від 09.11.2016 № 1179, пункту 5 ІІ Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затверджені наказом МВС від 06.11.2015 № 1377, майора поліції ОСОБА_1, начальника третього міжрайонного відділу УПН ГУНП у Львівській області рекомендовано звільнити зі служби в поліції.

20.02.2019 Позивач повторно звернувся до керівництва ГУНП у Львівській області з двома рапортами про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з додатковим обґрунтуванням причин звільнення, а саме у звязку неможливістю подальшого проходження служби в поліції за станом здоровя. До вказаних рапортів Позивач долучив копії медичних документів.

22.02.2019 листом № Рп 468/05/13/19-2019 ГУНП у Львівській області повідомила Позивача про наказ Національної Поліції України від 21.02.2019 №339, винесеного за наслідками проведеного службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення звільнення зі служби в поліції.

Наказом Національної поліції України від 21.02.2019 №339 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників управління протидії наркозлочинності ГУНП у Львівській області майора поліції ОСОБА_1, начальника третього міжрайонного відділу УПН ГУНП у Львівській області у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУНП у Львівській області від 11.03.2019 № 146 о/с відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію, майора поліції ОСОБА_1, начальника третього міжрайонного відділу УПН ГУНП у Львівській області звільнено зі служби в поліції у звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Не погоджуючись із вказаними наказами та підставами звільнення, Позивач звернувся з позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Спірні правовідносини у вказаній справі регулюються Законом України Про Національну поліцію, Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України Про Дисциплінарний статут Національної поліції України, Правилами етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179 та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України Про Національну поліцію поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.12.2016 за №1576/29706, затверджено Правила етичної поведінки поліцейських. Ці Правила є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей. Ці Правила поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі - поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов'язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України Про Національну поліцію у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Cтаттею 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337 VIII (далі Дисциплінарний статут) визначено, що службова дисципліна це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов'язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов'язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Стаття 18 Закону України Про Національну поліцію визначає основні обов'язки поліцейського.

Так, згідно частини 1 цієї статті поліцейський зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров'я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Статтею 77 Закону України Про Національну поліцію визначені підстави звільнення зі служби в поліції. Так, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року № 893 (далі Порядок № 893).

Процедуру призначення службового розслідування регламентує Розділ ІІ Порядку №893.

Так, згідно пункту 1 Розділу ІІ цього Порядку службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 2 службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про: внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення; повідомлення поліцейському про підозру в учиненні ним кримінального правопорушення, якщо службове розслідування не було проведено на підставі абзацу другого цього пункту або якщо за його результатами не було встановлено дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 4 службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій.

Вчинки що дискредитують працівників поліції та власне органи Національної поліції, повязані насамперед з низкою моральних вимог, які предявляються до працівників поліції під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Складові цього поняття тісно пов'язані з морально-етичними нормами.

Отже, вчинки, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

Аналізуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд зазначає таке.

Щодо твердження Позивача про протиправність його звільнення на підставі висновку службового розслідування, а не на підставі поданих рапортів про звільнення зі служби в поліції за власним бажання у звязку з подальшою неможливості проходити службу в поліції за станом здоровя, суд зазначає таке.

Позивач наголошував, що звертався до ГУНП у Львівській області із рапортами про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. На підтвердження вказаного долучив до матеріалів справи копії вказаних рапортів (арк. справи 12, 16-17, том 1).

Судом встановлено, що станом на дату звернення Позивача із вищевказаними рапортами уже тривало службове розслідування, яке було призначено наказом ГУНП у Львівській області від 08.02.2019 № 126.

20.02.2019 службове розслідування було завершено, про що було складено відповідний висновок (арк. справи 94-111, том 1).

На підставі висновку службового розслідування від 20.02.2019, затвердженого т.в.о. голови Національної поліції України генерала поліції другого рангу було винесено наказ Національної поліції України від 21.02.2019 №339, згідно якого на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Крім того, суд наголошує, що порядок звільнення за станом здоровя врегульований наказом МВС №285 від 03.04.2017. Вказаним наказом затверджено Положення про діяльність медичної (військово лікарської) комісії МВС (далі Положення).

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІІ цього Положення направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово лікарської) експертизи за формою (додаток 4) здійснюють відповідні підрозділи кадрового забезпечення Національної поліції України, командири частин НГУ.

З матеріалів справи вбачається, Позивач подаючи рапорт про звільнення за власним бажанням від 11.02.2019 жодних доказів на підтвердження причин звільнення не надав, у звязку з чим, у задоволенні вказаного рапорта Позивачу було відмовлено.

Щодо рапортів від 20.02.2019, суд вказує, що Позивач долучав до них копію талону консультативного висновку від 12.02.2019, копію скерування на стаціонарне лікування від 15.02.2019 та витяг з додатку № 1 до Положення про діяльність ВЛК при МВС.

Однак, відповідно до пункту 19 Розділу ІІІ цього Положення кінцевим документом при проходженні поліцейським ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби є постанова ВЛК, яка приймається за результатами медичного огляду та заноситься до Акта медичного огляду, книги (журналу) обліку документації ВЛК і оформлюється довідкою або свідоцтвом про хворобу.

Станом на дату звернення Позивача до ГУНП у Львівській області із рапортом про звільнення його зі служби в поліції за станом здоровя та станом на 11.03.2019, коли було винесено оскаржуваний наказ ГУНП у Львівській області від 11.03.2019 № 146 о/с, постанови ВЛК з відповідним висновком про непридатність ОСОБА_1 до служби в поліції за станом здоровя не було.

Таким чином, суд погоджується із доводами представника ГУНП у Львівській області, що жодних підстав для звільнення Позивача зі служби в поліції за станом здоровя на підставі поданих ним рапортів та долучених до них документів не було.

Крім того, станом на 21.02.2019 ГУНП у Львівській області було зобовязано реалізувати наказ Національної поліції України від 21.02.2019 №339 шляхом видання наказу по особовому складу.

Щодо строків розгляду рапортів, суд зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України Про Національну поліцію проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно правовими актами.

Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано строк, за який працівник поліції має повідомити про звільнення за власним бажанням, то застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таким чином, належною датою звільнення Позивача у разі задоволення рапорта від 11.02.2019 мало б бути 25.02.2019, а не 18.02.2019 як зазначав Позивач у вказаному рапорті.

Щодо доводів Позивача про передчасність накладення на нього дисциплінарного стягнення до доведення у законному порядку факту вчинення ним кримінального правопорушення та відповідно набрання рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до вказаного Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом (частина 3 цієї статті).

Поняття дисциплінарного проступку визначено статтею 12 Дисциплінарного статуту, згідно якої дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов'язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до положень статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони (частина 2 статті).

Частиною 3 статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Стаття 17 Дисциплінарного статуту передбачає процедуру відсторонення поліцейського від виконання службових обов'язків (посади), що є тимчасовим заходом на час проведення службового розслідування та може бути застосовано до поліцейського у разі, якщо обставини виявленого дисциплінарного проступку унеможливлюють виконання посадових (функціональних) обов'язків ним або іншим поліцейським, а також якщо виконання поліцейським посадових (функціональних) обов'язків перешкоджає встановленню обставин виявленого дисциплінарного проступку.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений статтею 19 Дисциплінарного статуту.

У висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

За кожен дисциплінарний проступок не може застосовуватися більше одного дисциплінарного стягнення. Якщо поліцейський вчинив кілька дисциплінарних проступків, стягнення застосовується за сукупністю вчинених дисциплінарних проступків та враховується під час визначення виду дисциплінарного стягнення (частина 9 статті 19 Дисциплінарного статуту).

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що працівники поліції, яких у встановленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної чи цивільно правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Позивач при обґрунтуванні позову покликався також на те, що підставою для службового розслідування був факт порушення кримінального провадження. У звязку з цим, зазначав про порушення пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Представник Національної поліції України у запереченнях від 30.05.2019 №1688/26/6-2019 (арк. справи 5-9, том 2) зазначив, що ОСОБА_1 достовірно володіючи про факт незаконного обігу наркотиків не повідомив про це безпосередньому керівнику чи найближчому органу поліції, виявивши кримінальне правопорушення, повязане з наркотичним обігом наркотичних засобів не вжив заходів до його розкриття та документування, а навпаки укрив його від обігу та реєстрації.

Таким чином, такими діями ОСОБА_1 грубо порушив вимоги Закону України Про Національну поліцію, Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Закону України Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом ВМС від 09.11.2016 № 1179, тощо та вчинив дисциплінарний проступок, який підриває авторитет поліції.

Суд погоджується з доводами представника Національної поліції України, що дисциплінарна комісія в ході проведення службового розслідування не вирішувала питання про обґрунтованість підозри ОСОБА_1 у вчиненні злочину, яке здійснюється в межах досудового розслідування, а лише перевірила зібрані в ході проведення службового розслідування матеріали на предмет дотримання вимог, що ставляться до поліцейських та наявності в його діях складу дисциплінарного проступку.

Отже, службове розслідування ґрунтувалося на самостійних правових підставах та його провадження не залежало від розгляду кримінального провадження, відтак твердження Позивача та його представника про передчасність накладення на Позивача дисциплінарного стягнення до винесення рішення за результатами розгляду кримінального провадження суд відхиляє.

Крім того, при розгляді вказаної справи суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17.

Так, у вказаному рішенні зазначено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. The United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Таким чином, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

Щодо виду дисциплінарного стягнення, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.09.2018 у справі №824/227/17-а.

У вказаному рішенні зазначено про те, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушення Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обовязкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Представник Національної поліції у відзиві на позов наголосив, що при застосуванні до Позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції Головою Національної поліції України враховано характер проступку, обставини, за яких він вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини,за яких він вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що помякшують чи обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського та його ставлення до служби.

Щодо покликання Позивача на те, що службове розслідування проведено не повно, оскільки лише 27.02.2019 на адресу Позивача надійшов лист з проханням явки позивача 21.02.2019 для опитування в межах розслідування та надання пояснень, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься лист повідомлення ГУ НП у Львівській області від 15.02.2019 №592/13-2019 (арк. справи 26, том 1) яким Позивача запрошено зявитися для надання пояснень в межах розслідування.

Крім того, в матеріалах справи міститься пояснення ОСОБА_1 від 18.02.2019 (арк. справи 51, том 1) та від 20.02.2019 (арк. справи 116, том 1), у який ОСОБА_1 зазначив, що відмовляється від надання пояснень.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що отримання Позивачем 27.02.2019 повідомлення про явку для надання пояснень від 15.02.2019 №592/13-2019 не перешкодило Позивачу за наявності бажання надати пояснення в межах службового розслідування.

Щодо твердження представника позивача у відповіді на відзив Національної поліції України (арк. справи 225, том 1) що пояснення та інші документи (матеріали) не відповідають Порядку проведення службових розслідувань в Національній поліції України (наказ №898/2018), оскільки в них не вказано відомостей про особу, яка відбирала пояснення та відсутній підпис таких осіб, суд зазначає таке.

В матеріалах справи містяться копії пояснень, відібраних в ході проведення службового розслідування (арк. справи 112, -113, 116, 110, 114, 116, том 1). Вказані пояснення містять посаду, прізвище, ініціали та підпис осіб, які відбирали пояснення.

Таким чином, вищенаведені твердження представника Позивача спростовані наявними у справі доказами.

Щодо доводів Позивача про неприпустимість включення до складу комісії для проведення службового розслідування начальника відділу Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України ОСОБА_5, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Національної поліції України від 08.02.2019 №126 Про призначення та проведення службового розслідування до складу комісії для проведення вказаного розслідування було включено, зокрема, начальника відділу оперативних розробок у Західному регіоні (м.Львів) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності, майора поліції ОСОБА_5.

Позивач наголошував, що вказаний працівник брав безпосередню участь при його затриманні. Крім того, згідно матеріалів кримінального провадження допитувався у якості свідка.

Суд зазначає, що процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського визначено у Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №983 (далі Інструкція №983).

Відповідно до пункту 4 Розділу ІІ цієї Інструкції, в наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії. Склад дисциплінарної комісії визначається з урахуванням вимог статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Порядок утворення дисциплінарних комісій та їх повноваження визначено Положенням про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року № 893.

Відповідно до статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, дисциплінарні комісії формуються з поліцейських та працівників поліції, які мають відповідні знання та досвід, необхідні для ефективного проведення службового розслідування.

Частиною 4 цієї статті передбачена заборона включення до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, зацікавлених у результатах розслідування. У разі виникнення таких обставин член дисциплінарної комісії зобовязаний негайно письмово повідомити про це керівнику, який призначив службове розслідування.

Порядок утворення дисциплінарних комісій в органах (підрозділах) поліції здійснюється відповідно до Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженому наказом МВС України 07.11.2018 №893.

Так, відповідно до пунктів 3 та 4 Розділу І цього Положення дисциплінарна комісія утворюється у складі не менше трьох осіб, з яких визначається голова дисциплінарної комісії. У разі призначення службового розслідування за відомостями про скоєння поліцейським дисциплінарного проступку, що потребує значного обсягу дій, зокрема опитування великої кількості поліцейських та інших осіб, витребування та аналізу значного обсягу матеріалів, уповноважений керівник може призначати заступника голови дисциплінарної комісії. Головою дисциплінарної комісії, утвореної в поліції, може бути лише поліцейський.

Дисциплінарна комісія створюється із числа поліцейських та інших працівників органу (підрозділу) поліції, де призначено службове розслідування, або працівників інших органів (підрозділів) поліції за наявності згоди їх керівників, які мають відповідні знання та досвід служби (роботи) в поліції та відповідну фахову підготовку щодо предмета проведення службового розслідування.

Відповідно до пункту 10 Розділу І вказаного Положення забороняється включати до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, щодо якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, заінтересованих у результатах розслідування.

Аналіз положень Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, дає підстави для висновку про те, що заборона на залучення до проведення службового розслідування особи, яка брала участь в проведенні затриманні позивача чи допитувалася у якості свідка в межах кримінального провадження, відсутня.

Позивач та його представник в судовому засіданні зазначили, що зацікавленість начальника відділу оперативних розробок у Західному регіоні (м.Львів) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності, майора поліції ОСОБА_5 в проведенні службового розслідування полягала в тому, що такий працівник брав участь в затриманні позивача допитувався в якості свідка в межах розгляду кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України.

На думку суду, такі аргументи позивача є необґрунтованими, оскільки вирішення питання про включення ОСОБА_5 до складу дисциплінарної комісії з проведення службового розслідування належить до виключної компетенції начальника, який призначив таке розслідування, та відповідно ним самостійно оцінюється наявність сумнівів в обєктивності особи. При цьому, оцінка наявності сумнівів в начальника, який призначив службове розслідування, в обєктивності ОСОБА_5 при проведенні службового розслідування, не може здійснюватися в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 дійсно допитувався в кримінальному провадженні №0000324 в якості свідка, якому можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню.

Водночас, представник Національної поліції України наголосив, що допит ОСОБА_5 проводився після закінчення службового розслідування.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що Позивачем не обґрунтовано, яким чином участь начальника відділу оперативних розробок у Західному регіоні (м.Львів) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності, майора поліції ОСОБА_5 в проведенні службового розслідування вплинула на обєктивність та повноту проведеного службового розслідування щодо Позивача.

Крім того, суд звертає увагу, що Позивач під час проведення службового розслідування жодних зауважень до складу дисциплінарної комісії не мав та не звертався до керівництва з обґрунтованими рапортами щодо заміни когось із членів комісії у звязку з наявністю сумнівів у його обєктивності.

Таким чином, посилання представника Позивача на те, що дії окремих членів дисциплінарної комісії мають ознаки упередженості та заінтересованості є надуманими та безпідставними.

Отже, суд при розгляді справи не встановив обставин, які б свідчили про те, що у начальника, який призначив проведення службового розслідування, існували підстави сумніватись в обєктивності ОСОБА_5 та відповідно змінювати виконавця і доручати його проведення іншій особі.

Таким чином, доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо доводів Позивача про невідповідність підпису голови НП України Князєва С.М. його оригіналу в наказі № 126 від 08.02.2019, суд зазначає наступне.

На підтвердження своїх доводів Позивач долучив до матеріалів справи лист від 24.09.2019, скерований на адресу Лабораторії спеціальних досліджень (м.Львів) на проведення почеркознавчої експертизи та висновок почеркознавчого дослідження спеціаліста Кулинського Р.І.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів.

Відповідно до частини 1 статті 101 КАС України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Частиною 7 статті 101 КАС України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків.

Згідно частини 6 статті 104 КАС України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Як вбачається з висновку спеціаліста від 25.09.2019, проведений ТзОВ Львівський центр науково технічних та незалежних експертно криміналістичних досліджень за замовленням представника позивача не підлягає під визначення доказів та не містить відомостей про те, що вказаний висновок підготовлено для подання до суду, а особа, що його проводила, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Таким чином, наданий до справи висновок не відповідає критеріям допустимості, а тому не може розглядатися в якості доказу у справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у наданому висновку від 25.09.2019 не вказується про те, що наказ Національної поліції України від 08.02.2019 № 126 підписано не головою Національної поліції України Князєвим СМ. та не зазначено про те, що для дослідження були надані копії документів.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами представника Національної поліції, що результати проведеного дослідження не відповідають критеріям достовірності.

Щодо твердження представника Позивача, що долучена до матеріалів справи копія наказу від 08.02.2019 № 126 не містить дати посвідчення копії наказу, як це передбачено ДСТУ та вимогами діловодства.

Суд зазначає, що до матеріалів справи долучено копію наказу Національної поліції України від 08.02.2019 № 126, засвідчену начальником Департаменту документального забезпечення Національної поліції України полковником поліції Ковальовим Р.

В подальшому, разом із поясненнями Національної поліції України від 10.10.2019 №3326/26/6-2019 представником відповідача долучено належно оформлену копію цього наказу (том 3).

Підсумовуючи наведене, суд відхиляє доводи представника Позивача щодо невідповідність підпису голови НП України Князєва С.М. його оригіналу в наказі № 126 від 08.02.2019 та неналежне оформлення копії вказаного наказу.

Крім того, суд вважає за потрібне звернути увагу на те, що Позивач в межах вказаної справи оскаржує наказ Національної поліції України № 339 від 21.02.2019 та наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 146 о/с від 11.03.2019, а не наказ Національної поліції України від 08.02.2019 № 126, яким призначено проведення службового розслідування щодо Позивача, який вичерпав свою дію фактом його виконання, оскільки строк проведення службового розслідування, яке призначалося цим наказом вже закінчився.

Щодо долученого до матеріалів справи висновку експерта поліграфолога від 03.05.2019 №1-03/27/019 С за результатами проведеного дослідження опитування із застосуванням спеціального технічного дослідження опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою компютерного поліграфа, суд вказує наступне.

Як вбачається із висновку експерта поліграфолога від 03.05.2019 №1-03/27/019 С за результатами проведеного дослідження (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою компютерного поліграфа) такий проведений ТОВ Українська академія безпеки на замовлення представника Позивача та не містить інформації про те, що експерт, який проводив дослідження повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Таким чином, суд зазначає, що результати перевірки на поліграфі не відповідають критеріям допустимості та достовірності, відтак не вважається належним доказом у даній справі.

Підсумовуючи усе наведене, суд дійшов висновку, що вказані Позивачем доводи на обґрунтування позовних вимог є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Оскаржені накази Національної поліції України від 21.02.2019 №339 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників управління протидії наркозлочинності ГУ НП у Львівській області та Головного управління Національної поліції у Львівській області від 11.03.2019 № 146 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції винесені Відповідачами правомірно та не підлягають скасуванню.

Тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що жодних підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає.

У звязку з цим, суд також відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді начальника 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції у Львівській області та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки такі є похідними від попередніх позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне рішення складено та підписано 19.11.2019.

Суддя Мричко Н.І.