Справа № 820/5044/18
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2019 року

Київ

справа №820/5044/18

адміністративне провадження №К/9901/18158/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 (суддя Мельников Р.В.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 (колегія суддів у складі: Бартош Н.С., Подобайло З.Г., Григорова А.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: начальник Управління Охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації Сіроштан Галини Миколаївни, про поновлення порушеного права на охорону здоров`я, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації (далі - відповідач, Управління охорони здоров`я Харківської ОДА), де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - начальник Управління Охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації Сіроштан Г.М., в якому просить:

- поновити порушене право на охорону здоров`я ОСОБА_1 ;

- визнати дії посадових осіб відповідача протиправними;

- зобов`язати посадових осіб Управління охорони здоров`я Харківської ОДА вчинити певні дії, а саме, виявити осіб, винних в ненаданні йому медичної допомоги, - співробітників та представників адміністрації медичних установ: КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 11», КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І. Мещанінова», Харківська обласна стоматологічна поліклініка, КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6» та притягнути їх до відповідальності;

- забезпечити ОСОБА_1 надання медичної допомоги медичними працівниками, окрім осіб, винних в ненаданні медичної допомоги до теперішнього часу;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень.

22.03.2019 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд прийняти зміни до позовної заяви в частині розміру моральної шкоди та стягнути з відповідача спричинену йому моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень, в іншій частині позовні вимоги розглядати в первісній редакції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог повернуто позивачеві.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач звернувся до відповідача із відповідними заявами від 28.12.2016 та від 26.02.2017, на які було отримано відповіді, які, на думку позивача, є формальними та не містять доказів реагування на ненадання належної медичної допомоги, необхідної у зв`язку із гострим болем у щелепо-лицевому суглобі. Також позивачем вказано, що у відповідь на його заяву йому надано довідку за результатами проведення перевірки, в якій тільки перелічені його звернення до медичних установ та вказано на необхідність звернення до лікаря стоматолога-ортопеда КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6». При цьому, відповідач ухилився від виявлення осіб, винних в ненаданні позивачу медичної допомоги, належної перевірки за заявами позивача. З метою захисту своїх порушених прав позивач звернувся до суду із даним позовом.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 27.03.2019 адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправною бездіяльність Департаменту охорони здоров`я Харківської ОДА щодо належного розгляду заяв ОСОБА_1 , датованих 23.12.2016 та 26.02.2017; зобов`язав Департамент охорони здоров`я Харківської ОДА повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , датовані 23.12.2016 та 26.02.2017, з урахуванням висновків суду у даній справі. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Судове рішення першої інстанції мотивовано тим, що саме до повноважень відповідача належить розгляд скарг особи та надання експертної оцінки надання медичної допомоги та медичного обслуговування. Зі змісту зазначених заяв позивача судом встановлено, що останні фактично не є скаргами в розумінні положень Закону України «Про звернення громадян», Порядку № 752 та Положення № 69, а є зверненнями. При цьому, заява позивача від 26.02.2017 стосується неналежного розгляду заступником начальника управління заяви позивача від 23.12.2016. Вказане спростовує доводи позивача та представника позивача стосовно наявності у відповідача при надходженні заяви позивача, датованої 26.02.2017, стосовно ненадання йому медичної допомоги з вимогою встановити винних осіб, підстав для проведення клініко-експертної оцінки якості та обсягів медичної допомоги із складанням відповідного висновку за формою визначеною додатком до Порядку № 572. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії посадових осіб Департаменту охорони здоров`я Харківської ОДА.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено вимоги положень Закону України «Про звернення громадян» стосовно порядку розгляду звернення (заяви). З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту охорони здоров`я Харківської ОДА щодо належного розгляду заяв позивача, датованих 23.12.2016 та 26.02.2017. Водночас, враховуючи встановлення наявності порушеного права позивача на здійснення належного розгляду його заяв, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяви, датовані 23.12.2016 та 26.02.2017, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Щодо позовних вимог позивача про поновлення порушеного права на охорону здоров`я ОСОБА_1 ; зобов`язання посадових осіб Управління охорони здоров`я Харківської ОДА вчинити певні дії, а саме, виявити осіб, винних в ненаданні йому медичної допомоги, - співробітників та представників адміністрації медичних установ: КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 11», КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І. Мещанінова», Харківська обласна стоматологічна поліклініка, КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6» та притягнути їх до відповідальності, а також забезпечення ОСОБА_1 надання медичної допомоги медичними працівниками, окрім осіб, винних в ненаданні медичної допомоги до теперішнього часу суд першої інстанції зазначив, що фактично такі позовні вимоги прямо пов`язані та є наслідком здійснення відповідачем належного розгляду заяв позивача, а отже, враховуючи висновки суду щодо наявності підстав для виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача повторно розглянуті заяви позивача, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000,00 гривень, суд зазначив, що позивачем під час розгляду справи не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 22.05.2019 рішення суду першої інстанції змінив в частині мотивів задоволення позову.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що, задовольняючи позовну вимогу про зобов`язання Департаменту охорони здоров`я Харківської ОДА повторно розглянути заяви позивача, датовані 23.12.2016 та 26.02.2017, з урахуванням висновків суду у даній справі, суд першої інстанції обмежує відповідача при повторному розгляді заяв позивача застосувати Порядок контролю якості медичної допомоги, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.09.2012 № 752, оскільки позивачу встановлені різні діагнози. Таким чином, якщо при повторному розгляді звернення позивача будуть встановленні обставини, що свідчитимуть про необхідність застосування Порядку № 752, сторони будуть позбавлені відповідної можливості, оскільки суд першої інстанції зобов`язав відповідача повторно розглянути заяви позивача, з урахуванням висновків суду у даній справі. А тому посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині на вказані обмеження судова колегія вважає помилковим. По справі фактичною підставою задоволення позову є відсутність відповіді на звернення громадянина. Надавши оцінку цим обставинам, суд першої інстанції звузив можливість відповідача надати повну відповідь позивачу на його звернення, щодо поновлення порушеного права на охорону здоров`я.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач під час розгляду справи не довів в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні моральної шкоди та ухвалити нове, яким позов в цій частині задовольнити, в іншій частині постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 залишити без змін.

В обґрунтування вимог касаційної скарги вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зміст доданої до справи медичної документації, яка була витребувана у лікувального закладу, з якої встановлено, що за наявності медичних показань медична допомога позивачу так і не була надана. Внаслідок цього позивач на протязі тривалого часу не отримує медичну допомогу та терпить сильний біль, а тому є підстави для стягнення моральної шкоди. Крім того, йому прийшлось багато нервувати через такі протиправні дії відповідача, що призвело до додаткового погіршення фізичного здоров`я.

Позиція інших учасників справи

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань та причинно-наслідковий зв`язок між виникненням зазначених страждань та діями відповідача, що є обов`язковою умовою для встановлення судом обґрунтованості заявленої моральної шкоди.

Третя особа заяву про приєднання до касаційної скарги позивача або відзиву на неї не надала.

Рух касаційної скарги

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 03.09.2019 відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019.

Ухвалою від 15.11.2019 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначену адміністративну справу призначив до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 перебуває на обліку по місцю мешкання в Харківській міській поліклініці № 11 з приводу вертеброгенної цервікомії, тораколгії, люмбалгії на фоні розповсюдженого остеохондрозу, хронічної аксономіелопатії нижніх кінцівок, деформуючого остеоартрозу великих суглобів, ПФС, дисциркуляторної енцефалопатії з астено-невротичним синдромом, органічного емоційно-лабільного порушення.

16.11.2016 позивач звернувся до Харківської міської поліклініки № 11 з болем в правому щелепно-лицевому суглобі.

Проте у період листопад-грудень 2016 року ОСОБА_1 не отримав належної медичної допомоги, оскільки після його звернення до Харківської міської поліклініки № 11 його тривалий час направляли без належного діагнозу та допомоги з одного закладу до іншого. Як вказано позивачем, через два тижні було визначено, що лікування має бути здійснено стоматологічною поліклінікою № 6, з огляду на наявність в останній відповідних спеціалістів, проте таке лікування може бути здійснено лише за умови отримання спеціального завдання на лікування ортопедом-стоматологом від лікарів-стоматологів Харківської міської поліклініки № 11. ОСОБА_1 зазначено, що оскільки лікарі Харківської міської поліклініки № 11 так і не склали завдання для лікаря 6-ї стоматологічної поліклініки, медична допомога так і не була надана.

23.12.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою із викладенням обставин ненадання йому належної медичної допомоги та забезпечення комплексного лікування хвороби.

25.01.2017 заступником начальника Управління охорони здоров`я Харківської ОДА Бондарчук Г .В . позивачеві надано відповідь, в якій зазначено, що за його зверненням Управління надає інформацію, що опрацьована головним позаштатним спеціалістом зі стоматології. У долученій до відповіді інформації головним позаштатним спеціалістом зі стоматології Волосовим Є. В. зазначено, що у телефонному режимі 11.01.2017 заступником головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6» з позивачем з`ясовано, що він не пройшов лікування в стоматологічній поліклініці № 6, а також роз`яснено про необхідність повторного звернення до лікаря стоматолога-ортопеда КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6» для ортопедичного лікування скронево-нижньощелепного суглобу.

26.02.2017 позивач, вважаючи відповідь заступника начальника Управління охорони здоров`я Харківської ОДА Бондарчука Г.В. формальною відпискою та відсутністю реагування на ненадання йому медичної допомоги, повторно звернувся до начальника головного управління охорони здоров`я Харківської ОДА Сіроштан Г.М. із заявою, в якій із посиланням на обставини відсутності належного реагування зі сторони відповідача, не виявлення винних осіб, які при наявності двох медичних висновків, однозначно визначивши необхідність надання йому допомоги стоматологом-ортопедом, таку допомогу не надали. В заяві позивач звернувся із проханням надати відповідь щодо персональної вини та відповідальності за порушення його права на лікування.

Листом від 14.04.2017 № Д-1030-07 за результатами розгляду заяви позивача повідомлено, що з метою перевірки фактів, викладених у зверненні, відповідачем була створена та працювала комісія та надано довідку за результатами проведення перевірки, в якій перелічені звернення ОСОБА_1 до медичних установ, а також зазначено, що згідно наказу МОЗ України № 566 від 23.11.2004 «Про затвердження протоколу медичної допомоги за спеціальності ортопедична стоматологія, хірургічна стоматологія, дитяча стоматологія та ортодонтія», позивачу необхідно знову звернутися до лікаря стоматолога-ортопеда КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка № 6» для ортопедичного лікування скронево-нижньощелепного суглобу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Підставою для звернення до суду із даною касаційною скаргою стала незгода позивача із висновками судів попередніх інстанцій виключно в частині відмови у стягненні на його користь моральної шкоди. Таким чином предметом дослідження суду касаційної інстанції у даній справі є наявність/відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 моральної шкоди у заявленому розмірі.

Аналізуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на обставини, що відповідачем не в повному обсязі розглянуто заяви позивача, а листи та довідка за результатами проведеної перевірки за заявою позивача, носять формальний характер та свідчать про ухилення відповідача від виявлення винних осіб. Також вказано, що відповідач не виконав свій обов`язок по забезпеченню реалізації державної політики у сфері медичної діяльності, додержання нормативів професійної діяльності в галузі охорони здоров`я, стандартів медичного обслуговування, передбачений пунктом 1 частини 4, пунктами 1, 4, 7 частини 5 Положення про Департамент охорони здоров`я Харківської ОДА, затвердженого розпорядженням голови Харківської ОДА від 04.08.2016 № 337, що призвело до порушення права на охорону здоров`я ОСОБА_1 .

За результатами судового розгляду оскаржуваними судовими рішеннями визнано протиправною бездіяльність Департаменту охорони здоров`я Харківської ОДА щодо належного розгляду заяв ОСОБА_1 , датованих 23.12.2016 та 26.02.2017, та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , датовані 23.12.2016 та 26.02.2017, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Касатор вважає, що невиконання відповідачем його обов`язків по забезпеченню реалізації державної політики у сфері медичної діяльності, додержання нормативів професійної діяльності в галузі охорони здоров`я, внаслідок чого позивач на протязі тривалого часу не отримує медичну допомогу, завдало йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню за рахунок відповідача.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що йому прийшлось багато нервувати через протиправні дії відповідача, на протязі тривалого часу він не отримував медичної допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зазначаючи про моральні страждання та нервові потрясіння, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок цих фактів із тим, що відповідач не у повному обсязі розглянув його заяви від 23.12.2016 та 26.02.2017, не здійснив належних дій по реагуванню на порушення і поновлення прав позивача щодо належної медичної допомоги.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук ,

Н.М. Мартинюк

Судді Верховного Суду