Справа № 814/5034/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2019 року

Київ

справа №814/5034/13-а

касаційне провадження №К/9901/27409/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 (суддя Лісовська Н.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 (головуючий суддя - Домусчі С.Д., судді: Коваль М.П., Кравець О.О.) у справі №814/5034/13-а за позовом Фермерського господарства «Сана» до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «Сана» звернулося до адміністративного суду з позовом до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області, в якому просило:

визнати протиправним та скасувати наказ від 30.04.2013 № 250 про проведення невиїзної документальної позапланової перевірки;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.06.2013 № .

Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 05.02.2014 позовні вимоги задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 11.06.2013 № . У задоволенні іншої частині позову відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01.03.2016 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 залишив без змін.

Очаківська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Миколаївській області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: статтей 6, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161, пунктів 209.2, 209.6 статті 209 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях).

Зокрема, наголошує на тому, що оскаржувані судові рішення не є такими, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Очаківською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Миколаївській області проведено позапланову невиїзну перевірку Фермерського господарства «Сана» з питання дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2010 по 31.03.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 31.03.2013, за результатами якої складено акт від 30.05.2013 № 136/22/23396940.

За висновками вказаного акта позивачем допущено порушення статтей 6, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.3 статті 198, пунктів 209.2, 209.6 статті 209 Податкового кодексу України, що полягали у: безпідставному застосуванні спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства при здійсненні операцій з постачання сільськогосподарської продукції, вирощеної на земельних ділянках, щодо яких не оформлено право користування в установленому порядку (відсутня державна реєстрація договорів); помилковому заповненні рядку 16 Декларації з податку на додану вартість (скороченої) за вересень 2012 року, в результаті чого занижено податок на додану вартість за вересень 2012 року в сумі 53462 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом 11.06.2013 прийнято податкове повідомлення-рішення № , згідно з яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 162669 грн. за основним платежем та 40667 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позов в частині вимог щодо оскарження податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що податкове законодавство не зводить користування сільськогосподарськими угіддями лише до виникнення права оренди на конкретні земельні ділянки. Відповідно, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатись єдиним обов`язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи в статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку. А відтак, продукція, вирощена на земельних ділянках, орендованих платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською в розумінні глави 2 розділу XIV Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди таких ділянок, та повинна враховуватись при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва в розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарського товаровиробника.

З такими доводами судів погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до пункту 301.1 статті 301 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками фіксованого сільськогосподарського податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас об`єктом оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком згідно з пунктом 302.1 статті 302 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Порядок набуття та підтвердження статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку встановлено статтею 308 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за змістом якої для набуття або підтвердження статусу платника цього податку особа має подати, зокрема, відомості (довідку) про земельні ділянки із зазначенням кожного документа, який встановлює право власності/користування кожною земельною ділянкою.

В той же час, законодавчо не встановлено вимоги про мінімальну кількість земельних ділянок, які належать на праві власності чи знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку.

Також, вказана особа повинна підтвердити дотримання встановленого статтею 301 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) критерію щодо мінімальної частки сільськогосподарського товаровиробництва - частка сільськогосподарського товаровиробництва повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходів сільськогосподарського товаровиробника.

Для визначення зазначеної частки сільськогосподарського товаровиробництва враховуються доходи від реалізації продукції рослинництва, яка вироблена (вирощена) на угіддях, що належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування.

Згідно з підпунктом 14.1.233 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільськогосподарськими угіддями є рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги.

Відповідно, сільськогосподарські угіддя знаходяться на земельних ділянках сільськогосподарського призначення.

Підпунктом 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

За змістом пункту 308.4 статті 308 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватись при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатись доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи.

Вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

В порушення наведених процесуальних вимог суди достеменно не встановили на підставі належних та допустимих доказів факту того, чи була розглядувана сільськогосподарська продукція Фермерського господарства «Сана» вирощена на власних або орендованих у встановленому Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядку сільськогосподарських угіддях.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.06.2013 № підлягають скасуванню, а справа - в цій частині направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність зазначеної частини позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог судові рішення судів попередніх інстанцій учасниками справи не оскаржуються, тому підстави для надання правової оцінки висновкам судів в цій частині вирішення справи відсутні.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 у справі №814/5034/13-а в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області від 11.06.2013 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 162669 грн. за основним платежем та 40667 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями - скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 у справі №814/5034/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк