Справа № 640/16242/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря: Суркової Д.О.,

представника позивача Присяжнюка Д.В.,

представника відповідача Смикало В.Р.,

представника третьої особи Андишули А.М.,

представника третьої особи Переяславської М.В.,

представника третьої особи Мінкіна Ю.Г.,

представника третьої особи Франюка А.В.,

представника третьої особи Чудненко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства «Гарантований покупець», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» до Національної комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго», Державне підприємство «Гарантований покупець», Товариство з обмеженою відповідальністю «Трифановка Енерджі», Приватне акціонерне товариство «Суха балка», Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут», Публічне акціонерне товариство «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна, про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод» звернулось до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг:

- від 07 червня 2019 року № 954 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на II півріччя 2019 року»;

- від 07 червня 2019 року № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» на II півріччя 2019 року»;

- від 12 липня 2019 року № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО»;

- від 01 серпня 2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО»;

- від 30 серпня 2019 року № 1781 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 12 липня 2019 року № 1411».

20 вересня 2019 року від ТОВ «Полтаваенергозбут» надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив зупинити дію оскаржуваних рішень по відношенню до ТОВ «Полтаваенергозбут».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року ТОВ «Полтаваенергозбут» залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року заяву задоволено, внаслідок чого вжито заходи забезпечення позову шляхом, про який заявник просив.

Не погодившись з такою ухвалою, відповідач - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а також треті особи - Державне підприємство «Гарантований покупець» та Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» подали апеляційні скарги, в яких, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просять ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційних скарг наголошується, що вжиття заходів забезпечення позову щодо третьої особи не відповідає меті інституту забезпечення адміністративного позову.

Також вказують, що хоча позов містить вимоги про визнання протиправними та скасування ряду постанов НКРЕКП, фактично предметом позову є незгода із окремими положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії».

Так, у зв`язку із запровадженням нової моделі ринку електричної енергії, припинення дії оптового ринку електричної енергії (ОРЕ), вартість виробництва «зеленої» енергії враховується в тарифі на послуги ПрАТ «НЕК «Укренерго».

Тобто, з 01.07.2019 плата за послуги диспетчерського (оперативно-технологічного) управління має бути затверджена НКРЕКП окремою постановою, що і було зроблено відповідачем.

При цьому, збільшення тарифів не є свідченням дзеркального збільшення підсумкової ціни електричної енергії для заявника в порівнянні з попередніми розрахунковими періодами. В той же час постановою НКРЕКП від 30.08.2019 № 1781 зменшено тарифи, встановлені попередніми постановами.

З-поміж іншого, апелянти також вказують на недоведення заявником наявності незворотного негативного впливу на його діяльність та існування очевидних ознак протиправності оскаржуваних постанов НКРЕКП.

Позивачем, Приватним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний завод», та третіми особами, а саме, Публічним акціонерним товариством «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна, Приватним акціонерним товариством «Суха балка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» подано відзиви на апеляційні скарги, в яких вони просять залишити апеляційні скарги без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вказуючи на безпідставність доводів, викладених в скаргах.

Незгода з доводами апелянтів ґрунтується на тому, що через наявність ознак протиправності оскаржуваної постанови НКРЕКП існує загроза порушення прав та законних інтересів позивача та інших підприємств до ухвалення рішення у справі, оскільки оскаржуване рішення тягне за собою подальші негативні наслідки, зокрема, щодо суттєвої переплати за послуги з передачі електроенергії, а також, негативні і можливо незворотні наслідки для виробничої діяльності цих підприємств.

В судовому засіданні представники апелянтів вимоги апеляційних скарг підтримали, наполягали на їх задоволенні, в той час, як представники позивача та третіх осіб проти цього заперечували, просили ухвалу суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції установлено та матеріалами справи підтверджується, що НКРЕКП 12.12.2018 прийнято постанову № 1905 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на 2019 рік», якою установлено тариф на передачу електричної енергії, включаючи плату за централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергосистемою України, на 2019 рік на рівні 5,926 коп./кВт-год (без ПДВ).

Цією постановою Державному підприємству «НЕК «Укренерго» було встановлено тариф на передачу електричної енергії включаючи плату за централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергосистемою України, на 2019 рік на рівні 5,926 коп./кВт-год (без урахування ПДВ) з розбивкою по кварталах: I квартал - 4,224 коп./кВт-год (без ПДВ); II квартал - 7,103 коп./кВт-год (без ПДВ); III квартал - 5,740 коп./кВт-год (без ПДВ); IV квартал - 6,846 коп./кВт-год (без ПДВ).

В подальшому, 07.06.2019 НКРЕКП прийнято постанову № 954 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року», якою установлено ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року тариф на послуги з передачі електричної енергії на рівні 347,43 грн./МВт год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з передачі електричної енергії згідно з додатком. Цією постановою НКРЕКП визнано такою, що втратила чинність, постанову НКРЕКП від 12.12.2018 № 1905 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на 2019 рік».

Також, 07.06.2019 НКРЕКП прийнято постанову № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року» (офіційно опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» 19.06.2019 № 113), якою установлено ДП «Національна Енергетична компанія «Укренерго» на II півріччя 2019 року тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на рівні 8,90 грн./МВтгод (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління згідно з додатком.

12.07.2019 НКРЕКП прийнято нову постанову № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго», якою установлено ДП «НЕК «Укренерго» тариф на послуги з передачі електричної енергії на рівні 312,14 грн/МВт год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з передачі електричної енергії згідно з додатком. При цьому, вказаною постановою визнано такою, що втратила чинність постанову НКРЕКП від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року».

Так, постановою НКРЕКП від 12.07.2019 № 1411 в структурі тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» не враховані послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго», при цьому сам тариф на послуги з передачі електричної енергії був встановлений на рівні 312,14 грн/МВт-год або 31,214 коп./кВт-год (без ПДВ).

Постановою НКРЕКП від 30.08.2019 № 1781 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 12 липня 2019 року № 1411» унесено до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 12 липня 2019 року № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО» такі зміни:

1) у назві та пункті 2 абревіатуру «ДП» замінити абревіатурою «ПРАТ»;

2) у пункті 1 цифри «312,14» замінити цифрами « 116,54»;

3) у тексті постанови слова «ДЕРЖАВНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ» замінити словами «ПРИВАТНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ»;

4) додаток викласти в новій редакції, що додається.

В подальшому 01.08.2019 було прийнято постанову № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «УКРЕНЕРГО», якою установлено ДП «НЕК «Укренерго» тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на рівні 8,90 грн/МВт·год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління згідно з додатком.

Збільшення витрат на послуги з передачі електроенергії, на думку заявника, не враховуючи тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, порівняно з постановою НКРЕКП від 12.12.2018 № 1905 відбулося у більш ніж 5 разів та вважає таке збільшення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» безпідставним та необґрунтованим та таким, що призведе до непередбачуваних додаткових збитків, пов`язаних із значним зростанням заборгованості по оплаті споживачами універсальної послуги за спожиту електричну енергію, та свідчить про завдання шкоди ТОВ «Полтаваенергозбут».

Враховуючи викладене, ТОВ «Полтаваенергозбут» було подано заяву про забезпечення позову в порядку ст. 150 КАС України.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття визначених судом заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а насамперед, спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Тобто, оцінивши надані заявником докази існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, в разі невжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд визнав належними та переконливими, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про достатність вказаних підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, викладених в заяві.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частина перша статті 42 КАС України визначає, що учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року ТОВ «Полтаваенергозбут» залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відтак, з 01.10.2019 ТОВ «Полтаваенергозбут» користується правами і обов`язками третьої особи, і відповідно до буквального тлумачення положень ст. 150 КАС України наділена правом звернення із заявою про забезпечення позову, чим спростовуються доводи апелянта з цього приводу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Для застосування заходів забезпечення адміністративного позову обов`язковою умовою є встановлення судом хоча б однієї із таких обставин: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 13.06.2019 № 5-р/2019 (Справа № 1-17/2018(5133/16) зазначив, що Комісію утворено Указом Президента України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 27 серпня 2014 року № 694 на виконання законів України «Про природні монополії», «Про електроенергетику», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг».

Верховна Рада України 22 вересня 2016 року прийняла Закон «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» № 1540-VIII (далі - Закон № 1540-VIII), яким визначено правовий статус Комісії, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення. Законом № 1540 Комісію виведено з підпорядкування Президента України та наділено статусом постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який здійснює державну владу у визначених законом сферах. Комісія має широке коло завдань, функцій та повноважень щодо державного регулювання, моніторингу та контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг (частина перша статті 1 Закону № 1540-VIII).

Одним з основних принципів діяльності Комісії є її самостійність і незалежність; під час виконання своїх завдань, функцій та повноважень відповідно до закону Комісія діє самостійно та незалежно від будь-якого іншого органу державної влади, іншого державного органу, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, а також політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів; члени Комісії, інші посадові особи Комісії діють незалежно; будь-які письмові чи усні вказівки, розпорядження, доручення органу державної влади, іншого державного органу, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів, а також інших осіб, що стосуються виконання членами Комісії, її посадовими особами своїх функцій і повноважень відповідно до закону, є незаконним впливом; органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, суб`єктам господарювання, політичним партіям, громадським об`єднанням, професійним спілкам та їх органам забороняється втручатися у процеси державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5 Закону № 1540-VIII).

Комісія є юридичною особою публічного права, її роботу забезпечують центральний апарат і територіальні органи, на працівників яких поширюється правовий статус державних службовців; Комісія здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг; Комісія здійснює державне регулювання шляхом, зокрема, нормативно-правового регулювання, ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, державного контролю та застосування заходів впливу (частини друга, третя статті 1, частина перша статті 2, частина друга статті 3, абзац перший частини четвертої статті 8 Закону № 1540-VIII).

За Законом № 1540-VIII Комісія посідає особливе (окреме) місце в системі органів державної влади в Україні. Комісія є незалежною у своїй діяльності, однак подає до Верховної Ради України звіт про діяльність і перебуває у визначеній законом взаємодії із Кабінетом Міністрів України та іншими органами державної влади. За структурою Комісія є державним колегіальним органом, що складається з центрального апарату і територіальних органів.

Комісія за своїм статусом і повноваженнями не належить ні до органів законодавчої, ні до органів судової влади. Зі змісту Закону № 1540-VIII випливає, що Комісія також не є міністерством або іншим центральним органом виконавчої влади, які згідно з пунктом 91 статті 116 Конституції України можуть бути утворені Кабінетом Міністрів України. Комісія не належить до системи органів виконавчої влади, її роботу не спрямовує і не координує Кабінет Міністрів України, як це встановлено щодо центральних органів виконавчої влади (частина перша статті 113, пункт 9 статті 116 Конституції України). Комісія також не є консультативним, дорадчим або іншим допоміжним органом чи службою при Президентові України, які згідно з пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України він може створити для здійснення своїх повноважень.

У статті 3 Закону № 1540-VIII встановлено, що до повноважень Комісії належить, зокрема, формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізація відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Комісії законом (пункт 3 частини другої); реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг є одним з основних завдань Комісії (пункт 6 частини третьої). Крім того, Комісія бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та центрального водовідведення (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»), затверджує типовий договір про постачання та розподіл природного газу споживачу та правила надання послуг з постачання електричної енергії (частина четверта статті 19, частина п`ята статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Водночас окремі повноваження, якими Комісію наділено відповідно до Закону № 1540-VIII, зокрема щодо проведення цінової політики у сфері енергетики, Конституцією України віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України (пункт 3 статті 116 Основного Закону України), а згідно з чинним законодавством формування та реалізація державної політики у певній сфері покладаються на центральні органи виконавчої влади. Так, відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства України забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики; до основних завдань центральних органів виконавчої влади віднесено також здійснення державного нагляду (контролю) (частина друга статті 1, пункт 2 частини першої статті 17).

Конституційний Суд України вважає, що утворення постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який за функціональним призначенням, сферою діяльності, повноваженнями має ознаки центрального органу виконавчої влади, але не підпорядковується Кабінету Міністрів України і не належить до системи органів виконавчої влади, не узгоджується з Конституцією України.

Отже, утворення та функціонування Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який їй надано Законом № 1540, суперечить статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України.

Так, на думку заявника у НКРЕКП відсутні повноваження щодо встановлення (зміни) тарифів (цін) на послуги у сфері енергетики.

Разом з цим, встановлюючи наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваних рішень, судом першої інстанції враховано, що порядок формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, затверджений постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 586, та Порядок встановлення (формування) тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затверджений постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 585, встановлюють період, на який здійснюється розрахунок таких тарифів, тривалістю у календарний рік.

Однак, в порушення вищевказаних вимог, оскаржуваними постановами тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджені не на календарний рік, а на значно менший період, враховуючи що такі постанови були прийняті після 01 червня 2019 року, проте встановлювали тарифи на 2019 рік.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 № 2.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ». Так, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, обов`язковою умовою для застосування судом заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зазначеним у заяві третьої особи, буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Водночас, невжиття таких заходів, очевидно, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду чи вже звернувся, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Колегія суддів, перевіривши зазначені в заяві про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вище викладеним нормам та з`ясованим обставинам, а також оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи та дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дійшла висновку про обґрунтованість заяви та про наявність підстав для її задоволення, оскільки наявна очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам як позивача, так і інших суб`єктів спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову, які запроваджують певні обмеження, не є постійними, а мають тимчасовий характер, при цьому сторони не позбавлені права звертатися до суду з клопотанням про зміну заходів забезпечення позову або їх скасування.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Також, не змістовними є доводи апелянтів, з посиланням на практику Верховного Суду щодо порушення судом першої інстанції положень частин 1 та 7 ст. 47 КАС України, оскільки питання прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог виходить за межі дослідження судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційних скарг на ухвалу суду за результатами розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вказані апелянтами порушення норм процесуального права з огляду на вимоги частини третьої статті 317 КАС України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Колегією суддів враховуються інші доводи апеляційних скарг, проте, оцінка наведеним обставинам повинна бути надана під час розгляду справи по суті і не може бути надана під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, ухвала суду першої інстанції у цій справі є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив питання у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, судом повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Гарантований покупець», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена 21 листопада 2019 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова