Справа № 120/1454/19-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1454/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

12 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника відповідача: Поліхуна В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною,

В С Т А Н О В И В :
в травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94432,00 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року позов задоволено:

- визнано відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року протиправною.

- стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94 432 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 були відсутні кошти для проведення розрахунку з позивачем. Так як військова частина не є розпорядником коштів та фінансується з державного бюджету, то, відповідно, військова частина НОМЕР_1 не може передбачити наперед компенсаційні витрати для їх виплати необхідно оформляти заяви до відповідного органу.

Позивач в судове засідання не з`явилася, повноважного представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 04.05.2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 82 від 02.05.2018 року позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України у запас за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я.

В день виключення позивача зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно при звільненні.

31.07.2018 року на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 80262,23 грн.(а.с.16). Грошові кошти надійшли не в повному обсязі, оскільки було вирахувано з суми 16032,29 грн податку.

02.08.2018 року позивач звернулась до військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року.

09.08.2018 року позивач звернулася до військової частини з заявою про повернення утриманих 16032,29 грн. на її картковий рахунок (а.с.17).

10.08.2018 року з вих. № 350/118/1976/пс позивач отримала відповідь з військової частини НОМЕР_1 , якою їй відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Причиною відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України.

27.08.2018 року вих. №350/118/2148/пс позивачу надано відповідь про відмову у доплаті 16032, 29 грн. (а.с.18), оскільки із суми компенсації замість речового майна, що підлягає виплаті позивачу було стягнуто 1,5% військового збору. А сума у розмірі 18% є податком на доходи фізичних осіб і була додатково замовлена військовою частиною.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №0240/2930/18-а, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 36608 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року.

Одночасно позивачем було подано позовну заяву про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати їй компенсації суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 грн., утриманого з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні; стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 16032,29 грн., утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №0240/3024/18-а позов ОСОБА_1 задоволено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги військової частини та рішення суду залишено без змін.

15 березня 2019 року на картковий рахунок позивача було зараховано грошові кошти в сумі 16032,29 грн, що підтверджується випискою з банку (а.с.54). Враховуючи зазначене, позивач вважає, що з часу її звільнення фактично остаточний розрахунок здійснено 15.03.2019 року.

24.03.2019 року позивач звернулася до військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року (а.с.55-56).

08.04.2019 року вих. № 350/118/816/пс від 01.04.2019 року позивач отримала відповідь з військової частини НОМЕР_1 , якою їй відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Причиною відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Згідно із ст.117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація, повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А тому, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 15.03.2019 року, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року №350/118/816/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому, при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року суд першої інстанції керувався Порядком №100.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. (далі Закон № 2011-ХІІ)

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію», зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Отже, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинні застосовуватися норми трудового законодавства.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, якщо працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Матеріали справи свідчать, що позивач зі списків особового складу військової частини виключена 04.05.2018 року. При цьому, кошти в сумі 80262,23 грн. зараховані на картковий рахунок позивача 31.07.2018 року, а утримані з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні кошти в сумі 16032,29 грн - лише 15.03.2019 року, що підтверджується випискою про надходження коштів з ПриватБанку.

Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не була забезпечена повністю грошовим забезпеченням за не отримане речове майно, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 15.03.2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога ОСОБА_1 щодо визнання протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується посилань апелянта на відсутність коштів для проведення розрахунку з позивачем, то суд враховує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом спору у даній справі.

Так, середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

У відповідності до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2018 року розмір грошового забезпечення за штатною посадою офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації військової частини НОМЕР_3 , станом на 01.05.2018 року становить 12690,95 грн.(а.с.59).

Як правильно зазначено судом першої інстанції, згідно розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року середній заробіток грошового забезпечення позивача за один день складає 416 грн., кількість днів складає 227, у зв`язку з чим сума грошового забезпечення становить 94432 грн. (416 грн. х 227 днів).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу, у зв`язку із затримкою розрахунку, складає 94432 грн., вказаний розмір відповідачем не оспорюється.

А тому, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає.
Постанова суду складена в повному обсязі 19 листопада 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Ватаманюк Р.В.