Справа № 460/2250/19
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2019 року м. Рівне №460/2250/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач) з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.03.2019 №0-1713 зі сплати податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в сумі 10651,50 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, вказував про те, що оскаржуване податкове повідомлення-з податку на нерухоме майно прийняте контролюючим органом незаконно та протиправно. Зазначив, що у його власності перебуває виробнича база по переробці деревини і відповідно до пп."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України такий об`єкт нежитлової нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно. З огляду на наведене, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на позовну заяву від 17.10.2019, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Вказував на обґрунтування таких заперечень, що абз."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України розповсюджується на промислові підприємства, які мають у власності будівлі промисловості. Отже, об`єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб (у тому числі, які здійснюють підприємницьку діяльність) не визначені вказаним пунктом, як об`єкти нерухомості, що не є об`єктом оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки. Також зазначав, що позивач не звертався до відповідача з відповідною заявою про проведення звірки щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, відповідно не підтвердив у встановлений законом спосіб своє право на отримання податкової пільги, що передбачена пп."є" 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України. В результаті проведеної звірки відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, виробничої бази та прийнято спірне податкове повідомлення-рішення. При цьому, наголошував, що позивачем не було надано інформації щодо класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єктів нерухомості. Таким чином, позивач безпідставно відносить будівлі, що належать йому на праві власності, до будівель промислових підприємств. З огляду на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.41-42).

Відповідно до приписів ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити повністю, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29.11.2001 ОСОБА_1 зареєстрований Рокитнівською РДА Рівненської області як фізична особа-підприємець (номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР 2 000194); види діяльності: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний) (а.с.29-30).

Позивач є власником виробничої бази по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 9425009 від 14.09.2013) (а.с.27).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності складовими частинами вказаного об`єкта нерухомого майна є: пилорама (літ.1,А) загальною площею 109,9 кв.м; земельна ділянка місця розташування: :01:003:0025, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування бази по переробці деревини, загальна площа земельної ділянки під будівлею 124,8 кв.м; котельня з сушильними камерами (літ.1,Б) загальною площею 176,2 кв.м; земельна ділянка місця розташування: :01:003:0025, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, загальна площа земельної ділянки під будівлею 153,5 кв.м (а.с.28).

21.03.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення №0-1713 зі сплати податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в сумі 10651,50 грн (а.с.7).

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Наявними у матеріалах справи доказами, а саме: витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2015, технічними умовами від 25.04.2005 №66/11 та іншими наявними у матеріалах справи документами про право власності ОСОБА_1 на виробничу базу по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_1 , підтверджується, що дана будівля віднесена до будівель промисловості, а отже, не є об`єктом оподаткування (а.с.28, 32-39).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 31.01.2018 у справі №822/2624/16 (№К/9901/1438/17), від 15.05.2018 у справі №803/1431/17 (№К/9901/36500/18), від 01.08.2018 року у справі №810/1349/17 (№К/9901/42035/18).

Відносно доводів щодо не поширення на позивача положень пп."є" 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України у зв`язку з тим, що відповідач вважає, що положення зазначеного пункту поширюються виключно на промислові підприємства, то суд зазначені доводи вважає безпідставними, враховуючи таке.

Як встановлено судом та не спростовано стороною відповідача, ОСОБА_1 використовує вказаний об`єкт нерухомого майна у своїй підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції. Відтак, зазначені будівлі використовуються позивачем за їх цільовим призначенням у виробничих цілях.

Також суд враховує, що вказані обставини встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2019 у справі №1740/2533/18 (№857/3280/19) і відповідно до вимог ч.4 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до практики Європейського Суду, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV, ).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Досліджуючи питання щодо того чи може бути виправданою різниця у поводженні та застосуванні положень пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України стосовно юридичної та фізичної особи-суб`єктів підприємницької діяльності, судом встановлено, що відповідач, як орган влади не надав жодного обґрунтування позбавлення ОСОБА_1 , як суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи права на застосування названих положень щодо не оподаткування об`єктів нерухомого майна промислового призначення, якій він безпосередньо використовує у власній підприємницькій діяльності за їх цільовим призначення. Будь-яких об`єктивних причин для виправдання відмінності у ставленні та застосуванні вказаної норми в залежності від організаційно-правової форми ведення господарської діяльності, під час судового розгляду не виявлено та не зазначено жодним органом державної влади.

Суд також зазначає, що у рішенні Європейського Суду по справі "АМАНН ПРОТИ ШВЕЙЦАРІЇ" від 16.02.2000 вказано, що якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Жодна норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики [Рішення Європейського суду "Фельдек проти Словаччини" від 12.07.2001.

Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (рішення Європейського суду по справі Свято- Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007).

Дослідивши зміст пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, судом встановлено, що названий пункт визначає виключно питання щодо переліку об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно.

При цьому, зазначений пункт не визначає переліку осіб на яких він поширюється або не поширюється.

Окрім того, по тексту обумовленої норми перелік об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно наведено за допомогою розділового знаку "кома", у кінцевому переліку яких зазначено такий об`єкт, як: "складські приміщення промислових підприємств".

Наявність словосполучення "промислових підприємств" у назві такого об`єкта, як "складські приміщення" відповідач відносить до всіх без винятку об`єктів перелічених у пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Таким чином, у даному випадку має місце різне тлумачення однієї і тієї ж норми права, що вказує на недотримання, визначеного Європейським судом критерію, щодо чіткості та передбачуваності у застосуванні обумовленої норми права, що дає припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків. Як наслідок, порушення названого критерію призводить до порушення основоположного принципу щодо недопущення перевищення державними органами меж свободи розсуду, правомірності втручання у здійснення прав і свобод людини.

Відповідно до пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку.

Отже, наведені обставини справи та положення законодавства, свідчать про наявність правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє позивач пп."є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею ч.1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ч.1 ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано належними та допустимими доказами позовні вимоги, разом з тим відповідачем не доведено правомірність прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

У зв`язку з цим, адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 768,40 грн, сплачений відповідно до платіжного доручення від 20.09.2019 №168, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.19).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Рівненській області (вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33023, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.03.2019 №0-1713.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 21 листопада 2019 року.

Суддя Борискін С.А.