Справа № 420/4397/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4397/19

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М. Дата і місце ухвалення: 09.09.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому просив суд:

- визнати зменшення Головним управлінням Національної поліції в Луганській області премії позивачу з 31% в квітні 2016 року до 10% в травні, червні та липні місяцях 2016 року, неправомірним;

- зобов`язати ГУНП в Луганській області залишити без змін щомісячну премію позивачу в травні, червні та липні місяцях 2016 року на встановленому попередньому рівні квітня місяця 2016 року у розмірі 31%;

- визнати неправомірним порядок нарахування відповідачем одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні на підставі розрахунку з врахуванням премії на день звільнення 10% у розмірі 105270 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти недораховані при раніше сплаченій одноразовій грошовій допомозі при звільненні в розмірі 20097 грн.

Позов обґрунтовував тим, що ГУНП в Луганській області без будь-яких правових підстав, в порушення вимог Положення про преміювання поліцейських Головного управління Національної поліції в Луганській області, зменшило позивачу розмір премії з 31% в квітні 2016 року до 10% в травні, червні та липні місяцях 2016 року. ОСОБА_1 зазначає, що незважаючи на те, що встановлення премії є правом, а не обов`язком керівника ГУНП, однак відсутність прозорості та необхідності керівництвом обґрунтовувати розмір премії під час його встановлення породжує правову невизначеність для поліцейських та надає простір для свавілля. При цьому, наслідком зменшення розміру премії стало нарахування та виплата на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні у значно меншому розмірі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року позов залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України - у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 09.09.2019р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, в Конституції України відсутнє будь-яке відокремлення поняття «грошове забезпечення військовослужбовців» від терміну «заробітна плата», тоді як премія є складовою частиною грошового забезпечення працівника Національної поліції.

У зв`язку з цим, апелянт стверджує, що оскільки заявлені ним вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, тобто заробітної плати (зокрема, премії), тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 233 КЗпП України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 25.07.2016р. №482 о/с, з урахуванням наказу №597 о/с від 05.09.2016р., полковника поліції ОСОБА_1 начальника відділу Управління превентивної діяльності ГУНП в Луганській області звільнено зі служби в поліції відповідно до п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 27 липня 2016 року.

На день звільнення вислуга років позивача у календарному обчисленні склала 24 роки 08 місяців 13 днів; вислуга років у пільговому обчисленні склала 35 років 09 місяців 16 днів.

У жовтні 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», на користь позивача виплачено одноразову грошову винагороду при звільненні в сумі 105 270,12 грн.

Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 дій ГУНП в Луганській області щодо зменшення премії позивачу з 31% в квітні 2016 року до 10% в травні, червні та липні місяцях 2016 року, що фактично, за твердженнями позивача, призвело до не правильного нарахування відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду поданий ОСОБА_1 позов на підставі пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України - у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, виходив з того, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 та Наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, яким затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, одноразова грошова допомога при звільненні не включена до розміру грошового забезпечення, у зв`язку з чим виплата одноразової грошової допомоги не регулюється ч.2 ст.233 КЗпП України.

За висновками суду першої інстанції, положення ч.2 ст.233 КЗпП України застосовуються у правовідносинах щодо працюючої особи або подій, що стались під час роботи. Натомість, одноразова грошова допомога виплачується після звільнення особи виходячи з факту її звільнення.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 зазначеної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Аналогічні структура грошового забезпечення визначена пунктом 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260.

Згідно п. 23 розділу І Порядку №260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що одноразова грошова допомога при звільненні входить до складу грошового забезпечення поліцейського.

У відповідності до п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, враховуючи, що за роботу в органах Національної поліції позивач, як працівник, отримував грошове забезпечення, яке за своєю правовою природою, як і заробітна плата, є грошовою винагородою за виконану роботу, а спеціальним законодавством прямо не визначено строку звернення до суду за недоотриманими сумами грошового забезпечення, слід застосовувати норми КЗпП України.

Колегія суддів враховує, що у подібних правовідносинах Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року по справі №820/4748/17 зазначено, що поняття «одноразової грошової допомоги при звільненні» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскільки КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати строки звернення до суду, застосуванню в цій справі підлягають саме положення статті 233 КЗпП України, згідно яких звернення до суду із заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Таким чином, вимоги щодо стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманої частини одноразової грошової допомоги при звільненні, не обмежуються процесуальними строками, а тому суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника відповідача та залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду.

Правова позиція суду апеляційної інстанції у даній справі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2019 року по справі №807/363/18.

Варто зазначити, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не враховано заявлення позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь коштів недорахованих при раніше сплаченій одноразовій грошовій допомозі при звільненні в розмірі 20097 грн., про яку судом не зазначено ні в ухвалі про відкриття провадження у справі, а ні в ухвалі про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно ст.320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у випадку неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції від 09.09.2019р. - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 310, 312, 315, 320, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 19 листопада 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук