Справа № 1.380.2019.004332
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10222/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Марцинковської О.М.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - Репак В.В.;

від відповідача - Демиденко І.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28.08.2019р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання відмови протиправною, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Кухар Н.А., час та місце ухвалення судового рішення: 28.08.2019р., м.Львів),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28.08.2019р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ «Банк «Фінанси та Кредит» до Личаківської районної адміністрації /РА/ Львівської міської ради /ЛМР/, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання відмови протиправною, спонукання до вчинення певних дій, оскільки такий не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; повернуто з державного бюджету позивачу сплачений при зверненні до суду судовий збір; роз`яснено, що наведений спір підлягає розгляду судами за правилами цивільного судочинства (а.с.1-2).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який в апеляційній скарзі просить скасувати судову ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до неправильної відмови у відкритті провадження у справі та позбавлення позивача доступу до суду (а.с.15-20).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач, будучи власником квартири АДРЕСА_1 , звернувся до відповідача з приводу надання згоди на реалізацію цієї квартири, в чому органом опіки та піклування було відмовлено через порушення майнових та немайнових прав малолітньої ОСОБА_1 .

Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що предметом перевірки у цій справі є виключно дотримання органом місцевого самоврядування під час виконання покладених на нього публічно-правових управлінських функцій із захисту прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та по здійсненню контролю за дотриманням батьками житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей, встановленого законом порядку прийняття рішень щодо надання дозволу на укладення правочину стосовно нерухомого майна, зокрема, правомірність вирішення такого питання на підставі звернення осіб, які не є батьками неповнолітніх, дотримання процедури проходження документів.

Таким чином, розглядуваний спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана відмова у наданні позивачу дозволу на відчуження квартири АДРЕСА_1 , хоч і прийнята суб`єктом владних повноважень, однак спрямована на реалізацію приписів цивільного законодавства та впливає, насамперед, на особисті майнові права як позивача, так і малолітньої ОСОБА_1 .

На думку суду, спірні правовідносини з урахуванням вищевикладених обставин пов`язані з правом користування та розпорядження майном (відчуження спірної квартири). Тобто, предметом спірних правовідносин є майнові права на вказаний об`єкт нерухомості, а відтак спір має приватноправовий характер.

У даному випадку виник спір про право цивільне, а спірні правовідносини цілком урегульовані нормами цивільного, сімейного та житлового законодавства.

Участь Личаківської РА ЛМР у вчиненні правочину щодо цивільних прав та обов`язків не перетворює даний спір на публічно-правовий; перевірка дотримання прав, свобод та інтересів учасників правочину повинна відбуватись за правилами цивільного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на житло (квартиру) та вирішувати питання щодо правомочностей ОСОБА_1 розпоряджатися майном.

Між тим, вказані висновки суду першої інстанції слід вважати помилковими, виходячи з наступного.

Як слідує із змісту позовної заяви та оскаржуваної ухвали суду, 28.03.2008р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ ««Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛMHO Паламар Р.В. за реєстровим № 347-348.

Пунктом 1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, у відповідності до умов договору іпотеки та приписів ст.ст.35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку.

09.10.2014р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію прав і їх обтяжень (щодо права власності) на об`єкт нерухомого майна, визначеного в іпотечному договорі.

21.10.2014р. державним реєстратором Сидорчук А.В. на підставі заяви банку було прийнято рішення № 16639518 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПAT «Банк «Фінанси та Кредит».

Під час розгляду цивільної справи № 463/364/15-ц у Личаківському районному суді м.Львова про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном шляхом виселення, позивач довідався про те, що в спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_1

27.03.2019р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Личаківської РА ЛМР із заявою про надання згоди банку на реалізацію трикімнатної квартири (загальною площею 83,6 кв.м, та комори у підвалі площею 8,0 кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка перебуває у власності банківської установи.

Згідно листа відповідача від 13.05.2019р. орган опіки та піклування відмовив позивачу в задоволенні його звернення та заперечив щодо реалізації спірної квартири, де фактично проживає та має право користування малолітня ОСОБА_1 .

При прийнятті такої відмови комісія з питань захисту прав дитини взяла до уваги звернення банку, письмові заперечення матері малолітньої ОСОБА_3 та подані нею документи, акт обстеження умов проживання, та прийшла до висновку про те, що під час реалізації вказаної квартири будуть порушені майнові та немайнові права малолітньої ОСОБА_1

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вважав спірну відмову відповідача протиправною, оскільки у випадку реалізації спірної квартири не будуть порушені права малолітньої дитини, оскільки її батьки мають інші об`єкти житлової нерухомості, власником квартири є банк, малолітня ОСОБА_1 була зареєстрована у цій квартирі без згоди іпотекодержателя 24.06.2008р., тобто, після укладення іпотечного договору від 28.03.2008р.

Наведені обставини орган місцевого самоврядування під час прийняття спірного рішення до уваги не прийняв, а відтак фактично ухилився від встановлення всіх обставин для прийняття законного рішення.

Виходячи з саме наведених міркувань, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та інтересів.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

Статтею 12 Закону України № 2623-IV від 02.06.2005р. «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України № 2402-III від 26.04.2001р. «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналогічні положення закріплено й у ст.177 Сімейного кодексу України.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (п.1.3 Правил опіки та піклування, затв. наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999р.).

Відповідно до пп.4 п.«а» ч.1 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Зі змісту позовних вимог убачається, що предметом перевірки у цій справі є виключно дотримання органом місцевого самоврядування під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій із захисту прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна та по здійсненню контролю за дотриманням житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей, встановленого законом порядку прийняття рішень щодо надання дозволу на укладення правочину стосовно нерухомого майна, зокрема, правомірність вирішення такого питання на підставі звернення осіб, які не є батьками неповнолітніх, дотримання процедури проходження документів.

Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Додатково колегія суддів наголошує, що однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У позовній заяві ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не посилається на порушення своїх цивільних (майнових) прав. Отже, змістом позовних вимог у цій справі не є захист речового права позивача на належне йому майно у формі розпорядження спірною квартирою.

При цьому, оскарження відповідного акту відповідача в розглядуваному випадку має на меті захист прав позивача як учасника адміністративних правовідносин, стосується дотримання установлених правил розгляду звернення щодо надання дозволу на реалізацію квартири.

Водночас, прийняття рішення Личаківською РА ЛМР не призводить до виникнення цивільно-правових (майнових) відносин між відповідними особами.

При цьому, в розглядуваних правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 29.08.2018р. по справі № 463/624/14-а, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21.02.1975р., заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17.01.2012р., заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що наведений спір може бути розглянутий в межах судочинства, що передбачає вирішення цивільно-правового спору, не ґрунтуються на вимогах закону.

З урахуванням вищевикладених висновків про належність розглядуваного спору до публічно-правових, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги повинні розглядатися судом у порядку КАС України.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, визначені ст.320 КАС України.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильної відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, а відтак вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Питання судових витрат буде вирішуватися судом першої інстанції під час винесення судового рішення по суті заявлених позовних вимог згідно вимог ст.143 КАС України, відтак підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28.08.2019р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 1.380.2019.004332 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
І. І. Запотічний
Дата складення повного судового рішення: 20.11.2019р.