Справа № 752/9509/17
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/9509/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шкірай М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним, вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ;

- зобов`язання відповідача призначити позивачу з дня звернення, тобто з 04.05.2017 р., пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ зі змінами від 12.07.2001 р., виходячи з розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого відповідно до довідки Прокуратури м. Києва від 04.05.2017 р. № 18/222 за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року скасовано та ухвалено нову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.05.2017р. про призначення пенсії за вислугою років без дотримання порядку, встановленого законодавством. Зобов`язано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.05.2017р. про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до вимог чинного законодавства та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду. В задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року було скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017р., а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Водночас, позивач просив розгляд справи здійснювати у судовому засіданні за участю сторін.

Враховуючи частину другу статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 :

- з 01.09.1994 року по 30.06.1999 року остання була студенткою Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого;

- 01.07.1999 року її призначено на посаду виконуючого обов`язки прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах Прокуратури м. Києва;

- 18.07.2000 року призначено на посаду прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах Прокуратури м. Києва;

- 14.01.2002 року призначено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва;

- 23.09.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва на час відпустки ОСОБА_3 по вагітності та пологах з посади старшого прокурора цього відділу;

- 12.07.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва на час відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з посади старшого прокурора відділу роботи з кадрами на час відпустки ОСОБА_3 по вагітності та пологах з 19.07.2011 року;

- 30.08.2011 року переведено на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва з посади старшого прокурора цього відділу на час відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- 26.12.2011 року переведено на посаду заступника начальника відділу роботи з кадрами з посади старшого прокурора цього відділу;

- 06.08.2016 року призначено на посаду начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва де і працює на теперішній час.

04 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Правобережне об`єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 04.05.2017 № 25461/05 повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, згідно з яким внаслідок неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, підставою для відмови стало те, що на думку відповідача, позивач не має достатнього спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на день звернення її стаж за вислугу років складав 20 років 2 місяці 1 день, у тому числі на посадах прокурора 15 років 6 місяців 12 днів, а відповідно до вимог Закону необхідно 23 роки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач незаконно відмовив позивачу в призначені пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до поданих документів загальний стаж позивача складав 20 років 3 місяці 3 дні, в тому числі стаж на прокурорських посадах 17 років 10 місяців 3 дні, якого достатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Крім того, суди першої інстанції зазначив, що згідно ст. 22 Конституції при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Як вбачається з матеріалів справи на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років ОСОБА_1 склала 20 років 3 місяці 3 дні, в тому числі стаж на прокурорських посадах 17 років 10 місяців 3 дні.

Враховуючи вищезазначені положення ст. 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше ніж 23 роки.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язував з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, коли позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 10 липня 2018 року в справі №310/970/17(2-а/310/56/17), а також Верховним Судом у справі №211/5697/16-а(2а/211/149/16).

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилань позивача на обґрунтовані очікування з отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, суди першої інстанцій дійшов помилкового висновку про задоволення адміністративного позову.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним, вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку