Справа № 120/2909/19-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 листопада 2019 р. Справа № 120/2909/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що в червні 2019 року вона звернулася до відповідача із колективним клопотанням про отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, для ведення особистого селянського господарства, сільськогосподарського призначення, державної власності (землі запасу) орієнтовною площею по 2,0 га на кожного із заявників окремо, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером - :05:000:0001 (для ідентифікації місця розташування) на території Комаргородської сільської ради, Томашпільського району, Вінницької області (за межами населеного пункту). Однак, наказом № 2-12011/15-19-сг від 18.07.2019 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" відповідач відмовив позивачу у задоволенні клопотання, зазначаючи, що дана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення під полезахисними насадженнями, які відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, у зв`язку із чим дана земельна ділянка підлягає переходу до комунальної власності територіальної громади на території якої вона розташована. На переконання позивача, такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідач наказ належними та допустимими доказами не підтверджує. Позивач вважає, що належним способом захисту її порушеного права буде зобов`язання відповідача надати відповідний дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

За правилами частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Ухвалою від 27.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

Через канцелярію суду 17.10.2019 від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечує проти позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що з 01.01.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 № 2498-VIII. Цим Законом визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, знаходиться в масиві земель, які належали КСП ім. Котовського с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, що підтверджується технічною документацією з видачі вказаному підприємству державного акта про право колективної власності на землю 1995 року. Отже, земельна ділянка, щодо якої позивач подала клопотання, вважалася та вважається власністю територіальної громади, а саме Комаргородської сільської ради. Відтак ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області в силу положень закону не є розпорядником спірної земельної ділянки.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористалася.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

Позивач 20.06.2019 звернулася до відповідача з клопотанням від 13.06.2019 про надання їй дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0001.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.07.2019 №2-12011/15-19-СГ позивачеві відмовлено у наданні вказаного дозволу з посиланням на положення ч. 7 ст. 118, ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України. В наказі зазначено, що бажана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення під полезахисним насадженнями та з набранням чинності Закону України від 10.07.2018 №2498-VIII вважається власністю територіальної громади.

Позивач з правомірністю вказаного наказу не погоджується, а тому звернулася до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позову, суд виходив з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України).

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до норм статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 18 ЗК України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Особливості використання та розпорядження земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, а також полезахисними лісовими смугами, які обмежують такий масив, визначено статтею 37-1 ЗК України.

Так, відповідно до частини першої цієї статті земельні ділянки сільськогосподарського призначення, призначені для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, розташовані у масиві земель сільськогосподарського призначення, можуть використовуватися їх власником, землекористувачем також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення таких земельних ділянок.

Водночас згідно з приписами ч. 7 ст. 37-1 ЗК України земельні ділянки під полезахисними лісовими смугами, які обмежують масив земель сільськогосподарського призначення, передаються у постійне користування державним або комунальним спеціалізованим підприємствам або в оренду фізичним та юридичним особам з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких смуг і забезпечення виконання ними функцій агролісотехнічної меліорації.

Правила утримання та збереження полезахисних лісових смуг, розташованих на землях сільськогосподарського призначення, встановлює Кабінет Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм права дає суду змогу зробити такі висновки:

по-перше, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення;

по-друге, землями сільськогосподарського призначення є також несільськогосподарські угіддя, до яких відносяться полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження;

по-третє, законом встановлено особливості використання та розпорядження полезахисними лісовими смугами, які обмежують масив земель сільськогосподарського призначення: фізичним особам такі земельні ділянки можуть надаватися лише в оренду з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких смуг і забезпечення виконання ними функцій агролісотехнічної меліорації.

Як видно з матеріалів справи, позивач вирішив скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та з цією метою звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Водночас судом встановлено, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення під полезахисними насадженнями, тобто належить до несільськогосподарських угідь. До того ж з наданих суду графічних матеріалів вбачається, що вона обмежує масив земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, з`ясовані судом обставини справи вказують на те, що використання та розпорядження спірною земельною ділянкою може здійснюватись виключно з особливостями, визначеними у статті 37-1 ЗК України, якими, зокрема, передбачено, що надання такої ділянки фізичній особі можливе лише в оренду з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких полезахисних смуг.

Натомість позивач бажає отримати спірну земельну ділянку у власність та для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 ЗК України).

Правомірність відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідач обґрунтовує тим, що з 01.01.2019 набрав чинність Закон № 2498-VIII, яким визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Відтак, оскільки земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, знаходиться в масиві земель, які належали КСП ім. Котовського с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, така земельна ділянка вважається власністю Комаргородської сільської ради. Отже, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області в силу вимог закону немає повноважень щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

З вказаних відповідачем до відзиву документів суд встановив, що у 1995 році в колективну власність КСП ім. Котовського було передано землі на території с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області загальною площею 2776,2 га.

При цьому з досліджених земельних планів, які наявні у матеріалах справи, чітко видно, що спірна земельна ділянка входить до масиву колишніх земель колективної власності КСП ім. Котовського і, будучи землею під полезахисними насадженнями, обмежує масив земель сільськогосподарського призначення цього підприємства.

Щодо самого КСП ім. Котовського, то, видно з матеріалів справи, у 2000 році підприємство було реорганізоване у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Комаргородське" (, дата державної реєстрації 01.03.2000). Це підтверджується наданим суду протоколом зборів уповноважених членів КСП ім. Котовського № 2 від 23.02.2000, а також інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Отже, реорганізація є однією з форм припинення юридичної особи.

01.01.2019 набрав чинності Закон України від 10.07.2018 № 2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

Серед іншого, вказаним законом доповнено розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України пунктом 21 такого змісту:

"21. Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності".

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка входить до масиву земель припиненого КСП ім. Котовського, суд погоджується з доводами відповідача про те, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2498-VIII така земельна ділянка вважається власністю відповідної територіальної громади, тобто комунальною власністю.

Відтак на час звернення позивача з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не мало визначених у ч. 4 ст. 122 ЗК України повноважень щодо розпорядження цієї земельною ділянкою.

Отже, на переконання суду, зазначені в оскаржуваному наказі мотиви його прийняття охоплюються підставами для відмови у наданні дозволу згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Доводи позивача на правомірність рішення відповідача не впливають та не дають суду достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994 статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та касування наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12011/15-19-СГ від 18.07.2019 не підлягає задоволенню.

Крім того, інша позовна вимога зобов`язального характеру задоволенню також не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про скасування зазначеного вище наказу.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (21027, м. Вінниця, вул. Келецька, 63, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович