Справа № 140/2788/18
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Сорока Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8553/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Запотічного І.І., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Луців І.І.

представника позивача: Москвичова С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 140/2788/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ :

29.12.2018р. ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови від 06.06.2018р. ВП № 52488574 про стягнення виконавчого збору у розмірі 217 014,17 грн у виконавчому провадженні № 52488574 відкритому на виконання виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом 03.02.2010р. про стягнення з позивача як основного боржника в користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 171 014,17 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.07.2019р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.07.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник позивача Москвичов С.І.- в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Першому відділі Державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебував виконавчий лист №2-5565-09 виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03.02.2010р. про солідарне стягнення з ОСОБА_1 як основного боржника на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в розмірі - 2 171 014, 17 грн.

Постановою Першого відділу Державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 04.10.2016р. відкрито виконавче провадження №52488574 з примусового виконання виконавчого листа №2-5565-09 виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03.02.2010р.

З протоколів проведення електронних торгів № 2900599, № 29874, № 309059 видно, що торги не відбулися.

24.05.2018р. постановою №52488574 Перший відділ Державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист №2-5565-09 виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03.02.2010р., повернуто стягувачу ПАТ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку із відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

06.06.2018р. Постановою Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі - 217014,17 грн. у вищезазначеному виконавчому провадженні № 52488574 згідно п.п. 1,3,4,6, ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», п.п. 1,2,4,6,9, 11,14,15 ч.1 ст. 39 даного закону

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону який набрав чинності 05.10.2016 р.) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

ст. 40, 42 Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч.3 ст. 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.1 ч. 1. ст. 37 цього Закону, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких ч. 1 ст. 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Із змісту ч.1, ч.2 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби і стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу за виконавчим документом.

Отже, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

У даній справі з матеріалів виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, оскільки 24.05.2018р. постановою №52488574 Перший відділ Державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист №2-5565-09 виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03.02.2010р., повернув стягувачу ПАТ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку із відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Тобто, при виконанні вищевказаного виконавчого листа коштів в рахунок погашення заборгованості з боржника ОСОБА_1 органом державної виконавчої служби в користь стягувача ПАТ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто не було, майно боржника нереалізоване під час виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

На підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Висновки колегії суддів узгоджуються з позицією яка викладена в Постанові Верховного суду від 19.06.2019 року в справі № 824/172/18-а, провадження № К/9901/6388/19.

Доводи апелянта, що ч.1, ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» не містить конкретних вказівок, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої державним виконавцем з боржника суми боргу, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз`яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Отже, доводи апелянта про те, що для стягнення виконавчого збору необхідною є умова фактичного виконання та виконавчий збір стягується незалежно від того, чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби, колегія суддів вважає помилковими. Для стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову, що відповідає положенням ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Аналіз вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Таким чином, при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, а отже колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апелянта про те, що виконавчий збір стягується незалежно того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом є помилковими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Відсутні правові підстави для винесення оспорюваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Інші доводи які викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки колегії суддів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що слід стягнути з Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області в користь держави несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі - 3255 грн. 21 коп.

Згідно із ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2018 року становить 1762 грн.

Адміністративний позов в даній справі містить вимоги майнового характеру розмір майнових вимог якого становить 217 014,17 грн.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становить 2170 грн 14 коп. (217014,17х0,01 = 2170,14).

Враховуючи наведене, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме 3255 грн 21 коп. (2170,14х1,5=3255,21).

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 140/2788/18 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 140/2788/1 в розмірі - 3255 (три тисячі двісті п`ятдесят п`ять) гривень 21 копійки на рахунки за наступними реквізитами: «Отримувач коштів - УК у Галицькому районі м.Львова; код отримувача за ЄДРПОУ - 38007573; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); МФО - 899998; рахунок отримувача - UA6081057; код класифікації доходів бюджету - 22030101; призначення платежу - *;101; код платника; судовий збір; справа № 140/2788/18; Восьмий апеляційний адміністративний суд».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя І.І. Запотічний

Суддя З.М. Матковська

Постанова складена в повному обсязі 18.11.2019р.