Справа № 813/2781/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9711/19 857/9712/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Львівської митниці ДФС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року, головуючий суддя - Сасевич О.М., ухвалене о 15:37 год. у м. Львові, повний текст якого складено 16.08.2019 року, та додаткове судове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року, головуючий суддя - Сасевич О.М., ухвалене у м. Львові, повний текст якого складено 30.07.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу №629-о від 22.07.2016 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської митниці ДФС, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" №629-о, виданий начальником Львівської митниці ДФС від 22 липня 2016 року; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС; стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач безпідставно дійшов висновку про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення позивача з державної служби, відповідно до ст.ст. 65-66 Закону України "Про державну службу" (за порушення Присяги державного службовця). Позивач зазначав, що він не вчиняв жодних дій, які можуть кваліфікуватись як порушення Присяги. На переконання позивача, його звільнення відбулося безпідставно та необґрунтовано, оскільки здійснено на підставі припущень щодо скоєння ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 22 липня 2016 року №629-о, виданий начальником Львівської митниці ДФС, в частині звільнення з 22.07.2016 року із посади державної служби - ОСОБА_1 , начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС з 22.07.2016 року; стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 173456 (сто сімдесят три тисячі чотириста п`ятдесят шість) грн. 10 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - у розмірі 4761 (чотири тисячі сімсот шістдесят одна) грн. 54 коп.

Додатковим судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року заяву представника позивача про розподіл судових витрат - задоволено повністю; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням та додатковим судовим рішенням суду першої інстанції, Львівська митниця ДФС оскаржила їх в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення та додаткове судове рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити та в задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовити.

Свої апеляційні скарги обґрунтовує тим, що результат розгляду кримінальної справи не має жодного відношення до притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, яким встановлено порушення позивачем вимог ст.ст. 8, 544 Митного кодексу України, п. 2.2.1.33 Положення про відділ митного оформлення №2 митного поста «Смільниця». Крім цього, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд позбавив можливості Львівської митниці заявити клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подані апеляційні скарги, вважає оскаржені рішення та додаткове судове рішення суду незаконними та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційних скаргах.

Представник позивача заперечив проти апеляційних скарг, вважає оскаржені рішення суду законними та обґрунтованими та просив апеляційні скарги залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга на судове рішення задоволенню не підлягає, апеляційна скарга на додаткове судове рішення підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 прийнятий на роботу в митні органи у 2003 році, та 16.12.2003 року прийняв присягу державного службовця.

З 18.02.2016 року наказом начальника Львівської митниці ДФС №121-о позивача було переведено на посаду начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС (з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Угринів" Львівської митниці ДФС).

03.03.2016 року старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області було повідомлено ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, за попередньою змовою з групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Наказом Львівської митниці ДФС від 03.03.2016 року №106 було призначено службове розслідування з метою об`єктивного, повного та всебічного з`ясування обставин затримання 02.03.2016 року посадових осіб відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , проведеного співробітниками військової прокуратури Львівського гарнізону в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000016 від 25.01.2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Службове розслідування проводилося дисциплінарною комісією Львівської митниці ДФС із залученням старшого оперуповноваженого з ОВС ВОЗУ ВБ ГУ ДФС у Львівській області Ладанюка О.М.

Із висновку службового розслідування від 22.07.2016 року слідує, що за недотримання вимог та обмежень, передбачених ст. 22 Закону України "Про запобігання корупції", порушення Присяги державного службовця, передбаченої ч.1 ст.36 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII та ст.17 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, який діяв до 01.05.2016 року та здійснення використання повноважень в особистих (приватних) інтересах, комісією рекомендовано припинити державну службу начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 .

Таким чином, наказом Львівської митниці ДФС від 22.07.2016 року №629-о "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", зокрема, позивача було звільнено із займаної посади з 22.07.2016 року за порушення Присяги державного службовця та використання повноважень в особистих (приватних) інтересах.

Так, з оскарженого наказу та з висновку службового розслідування видно, що підставами притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугували наступні обставини:

02.03.2016 року близько 17:00 год. головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою із начальником відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 , на виконання завідомо злочинної вказівки останнього, під час зустрічі з громадянином ОСОБА_4 у службовому приміщенні митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС з метою особистого збагачення, вимагали та отримали від нього неправомірну вигоду у розмірі 300 доларів США за не створення перешкод під час переміщення товарів через митний кордон України;

04.02.2016 року близько 22:00 год. головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою із начальником відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 , на виконання завідомо злочинної вказівки останнього, під час зустрічі з громадянином ОСОБА_4 у службовому приміщенні митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС, вимагав та отримав від нього неправомірну вигоду у розмірі 200 доларів США за не створення перешкод під час переміщення товарів через Державний кордон України.

Зазначені обставини, на переконання відповідача, що свідчили про порушення ОСОБА_1 присяги державного службовця та використання повноважень в особистих (приватних) інтересах та були підставою для його звільнення із займаної посади.

При цьому, спірним наказом констатовано порушення позивачем вимог ст.ст. 8, 544 Митного кодексу України, п. 2.2.1.33 Положення про відділ митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС, п. 2.2.1.2 Посадової інструкції головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС, недотримання вимог та обмежень, передбачених ст. 22 Закону України "Про запобігання корупції", порушення Присяги державного службовця, передбаченої ч. 1 ст. 36 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII та ст. 17 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, який діяв до 01.05.2016 року та здійснення використання повноважень в особистих (приватних) інтересах.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність ухвали про закриття кримінального провадження свідчить про неможливість ухвалення обвинувального вироку щодо отримання неправомірної вигоди позивачем, а отже є спростуванням того, що фактично такі дії мали місце.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У своїй постанові від 13.02.2019 року у справі №803/1303/16 Верховний Суд зазначив, що після 01.05.2016 року процедура притягнення державних службовців до дисциплінарної відповідальності має проводитися за приписами Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ, а дисциплінарні проступки, вчинені до 01.05.2016 року мають кваліфікуватися за нормами Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин. Дисциплінарні ж стягнення за такі проступки також мають накладатися саме такі, які були передбачені Законом №3723-ХІІ, який був чинним на час вчинення цього дисциплінарного порушення.

Так, до 01 травня 2016 року загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначав Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII).

Відповідно до статтею 5 Закону №3723-XII державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов`язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Згідно із статтею 17 Закону №3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки". Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Присяга державних службовців передбачає обов`язки державного службовця у дотриманні юридичного (суворо дотримуватись Конституції та законів України тощо) та морального змісту (високо нести звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки, не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця, тощо). Включення моральних обов`язків у зміст Присяги надає їм юридичного значення, порушення таких обов`язків є порушенням Присяги та тягне за собою припинення державної служби.

Загалом, в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тож, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

У зв`язку з цим, як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Тобто, порушення Присяги може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі №21-3968а16 у подібних правовідносинах.

Колегія суддів зазначає, що державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Відповідно до ст.30 Закону №3723-XII державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону);

2) недотримання пов`язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону;

3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону);

4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону);

6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Cтаттею 14 Закону №3723-XII встановлено, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності було надання ним завідомо злочинної вказівки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також вимагання за попередньою змовою з останніми неправомірної вигоди у громадянина ОСОБА_4

Притягненню до дисциплінарної відповідальності позивача слугував факт повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України у межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000016 від 25 січня 2016 року, а також подальше скерування обвинувального акту у цьому ж провадженні відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до суду.

У висновку службового розслідування не наведено вчинення позивачем будь-яких інших порушень ніж ті, які стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР №0000016.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ч.2).

Також частиною 1 ст.62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Матеріалами справи також підтверджується, що під час проведення службового розслідування, його висновки в основному дублюють доводи, наведені наступних документах:

1) листі військової прокуратури Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 23.03.2016 №09-1441 вих.-16 (яким повідомлено про затримання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та обрання їм запобіжних заходів) - пункт 6.2. висновку службового розслідування;

2) листі військової прокуратури Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 05.04.2016 №09-1622 вих.-16 (яким скеровано для організації виконання три ухвали слідчого судді Галицького районного м. Львова від 11.03.2016 року про відсторонення від займаних посад ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) - пункт 6.3. висновку службового розслідування;

3) ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11.03.2016 року про відсторонення від займаної посади ОСОБА_1 (справа №461/1510/16-к, провадження №1-кс/461/1325/16) - пункт 6.3. висновку службового розслідування;

4) листі військової прокуратури Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 12.04.2016 року №05-1749 вих.-16 (яким повідомлено про ухвалення вироку про затвердження угоди про визнання винуватості між військовою прокуратурою Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України та ОСОБА_2 ) - пункт 6.5. висновку службового розслідування;

5) листі військової прокуратури Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 27.04.2016 року №05-1983 вих.-16 (яким повідомлено про отримання неправомірної вигоди 04.02.2016 року ОСОБА_3 ) - пункт 6.6. висновку службового розслідування;

6) листі військової прокуратури Львівського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 21.04.2016 року №08-3303 вих.-16 (яким повідомлено про скерування обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Старосамбірського районного суду Львівської області) - пункт 6.8. висновку службового розслідування.

В ході проведення службового розслідування, відповідачем не встановлено та не підтверджено факту використання позивачем свого службового становища в особистих (приватних) інтересах, а саме - одержання або вимагання неправомірної вигоди в розмірі 500 доларів США від громадянина ОСОБА_4

Оскаржений наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності ґрунтується виключно на припущеннях відповідача, листах органу досудового розслідування та ухвалах слідчого судді, що порушує принцип презумпції невинуватості особи.

Також з матеріалів справи видно, що прокурор Масний А.М. на підставі ст. 340 КПК України подав до Шевченківського районного суду м. Львова постанову, підписану першим заступником військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України Кохаликом Т.О. та погоджену прокурором військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону України підполковником юстиції Горпиничем В.М. про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000016 від 25.01.2016 року, в частині обвинувачення начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, з огляду на те, що прокурором у кримінальному провадженні вжито усіх передбачених чинним кримінальним процесуальним законодавством України заходів, з метою встановлення обставин кримінального провадження, а зібраних доказів не достатньо для обвинувачення позивача у пред`явленому йому злочині.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21.06.2019 року (яка набрала законної сили) у справі №466/844/16-к кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000016 від 25.01.2016 року, в частині обвинувачення начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Смільниця" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою від підтримання державного обвинувачення.

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки в основу службового розслідування покладені обставини, викладені в матеріалах кримінального провадження, яке закрито за відсутністю доказів для обвинувачення, то оскаржений наказ відповідача прийнятий за відсутності належних доказів факту вчинення позивачем конкретно визначеного дисциплінарного проступку та без доведення його вини, що є підставою для його скасування, та поновлення позивача на посаді.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, вірним є висновок суду попередньої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо оскарження апелянтом додаткового судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Проте, в зазначеному рішенні судом не вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Витрати позивача на правничу допомогу є підтвердженими матеріалами справи, а тому такі витрати мають бути стягнуті з відповідача.

Таким чином, з метою відшкодування судових витрат, судом першої інстанції правомірно винесено додаткове судове рішення.

Також, частинами 6, 7 статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім цього, статтею 252 КАС України встановлено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

З матеріалів справи видно, що 16 серпня 2019 року представник позивача подав клопотання про розподіл судових витрат.

Також, в цей самий день судом винесено додаткове судове рішення про стягнення судових витрат.

Таким чином, при винесенні додаткового судового рішення судом першої інстанції позбавлено іншу сторону подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, чим порушено норми процесуального права, що у відповідності до ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення.

Крім цього, слід зауважити, що витрати позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції є належним чином підтвердженими, проте відповідачем не доведено належними доказами, що витрати на оплату правничої допомоги адвоката є неспівмірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги на додаткове судове рішення є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення клопотання, через що додаткове судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про стягнення витрат на правничу допомогу.

Також, згідно ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу надавалася правнича допомога на підставі ордеру серії ВС №1004450 та договору про надання правової (професійної) допомоги №46 від 20.06.2019 року. Згідно договору, адвокат Стиранка М.Б. зобов`язався надати ОСОБА_1 захист та представництво в адміністративній справі №813/2781/16.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав детальний опис судових витрат понесених позивачем: засвідчену копію акту прийому-передачі №42 від 28.10.2019 року, засвідчену копію рахунку №42 від 28.10.2019 року.

Сплата позивачем витрат на правничу допомогу у вказаному розмірі підтверджена копією квитанції від 28.10.2019 року, долученою до матеріалів справи.

Таким чином, витрати позивача на правничу допомогу є належним чином підтвердженими, а тому такі витрати мають бути стягнуті на його користь.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року у справі №813/2781/16 - без змін.

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на додаткове судове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року - задовольнити, а додаткове судове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №813/2781/16 - скасувати та прийняти нову постанову.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати понесені в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 19.11.2019 року.