Справа № 320/3982/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року справа № 320/3982/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича, у якому просить суд:

- визнати дії приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998 протиправними;

- скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №320/3982/19. З огляду на характер спірних правовідносин і предмет доказування розгляд справи судом вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та у порядку, визначеному положеннями статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна постанова є протиправною, оскільки відповідачем невірно розраховано розмір основної винагороди, що підлягає стягненню з боржника, зокрема приватним виконавцем на власний розсуд визначено основну суму заборгованості без урахування солідарної відповідальності боржників (власників предмету іпотеки), що в подальшому може призвести до багаторазового стягнення основної винагороди за одним й тим самим виконавчим документом.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позов зазначив, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди винесена відповідачем правомірно, позаяк необхідності здійснювати розрахунок винагороди приватного виконавця з урахуванням солідарності зобов`язання та із зазначенням даної інформації у виконавчому документі чинним законодавством не передбачено. Також стверджував, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні

Позивач надав відповідь на відзив, у якій звернув увагу суду на те, що відповідач помилково вважає сумою, з якої здійснюється відрахування основної винагороди приватного виконавця, суму заборгованості, зазначену у виконавчому документі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.08.2007 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» був укладений кредитний договір №001-2900/756-0054, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти 48674,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути кредит не пізніше 10.08.2037 та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк сплатити підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Сторони передбачили, що у разі звільнення позичальника з роботи в банку процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних.

16 серпня 2007 року вказаними вище сторонами укладено кредитний договір №001-2902/756-0055, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 19786,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 10.08.2027 та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Також сторони узгодили, що у разі звільнення позичальника ОСОБА_2 з роботи в банку, процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних .

Згідно з додатковими угодами між сторонами від 07.04.2014 сторони домовились, що до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором від 14.08.2007 та від 16.08.2007 позичальник сплачує проценти за користування в розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк, зобов`язується сплатити проценти в розмірі 13,5% річних.

16 серпня 2007 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець-1), ОСОБА_1 (іпотекодавець-2), ОСОБА_3 (іпотекодавець-3), ОСОБА_4 (іпотекодавець-4) та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки, на умовах якого іпотекодавець погодився забезпечити виконання зобов`язань за кредитними договорами №001-2900/756-0054 та №001-2902/756-0055 шляхом передачі банку нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат та належить на праві спільної часткової власності іпотекодавцям (а.с. 107-111).

Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 357/426/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним.

06 вересня 2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області первісний позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 14.08.2007 № 001-2900/756-0054, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 42374 швейцарських франків 53 сантими та заборгованості за кредитним договором від 16.08.2007 № 001-2902/756-0055, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 14957 швейцарських франків 60 сантимів, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16.08.2007, а саме на:

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19.11.1997;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19.11.1997;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» №1019 від 19.11.1997 (а.с.42-48).

Зазначеним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надано право ПАТ «Універсал Банк» провести публічні торги за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» по 490 грн. 70 коп. судових витрат з кожного.

Відповідно до вимог частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.12.2017 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2016 року у цій справі визнано неподаною та повернуто апелянту.

05 березня 2018 року на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2016 у справі № 357/426/16-ц видано виконавчий лист, в якому зазначено, що рішення набрало законної сили 27.12.2017, виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня вступу рішення в законну силу (а.с.84-85).

16 травня 2019 року на підставі виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком Михайлом Михайловичем відкрито виконавче провадження ВП № 59128998 (а.с.87-88).

Одночасно з відкриттям провадження ВП № 59128998 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком Михайлом Михайловичем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. Відповідно до вказаної постанови відповідачем зазначено про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 148 922,73 грн. (а.с.90-92)

Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди, позивач звернувся до суду

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім:

1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;

2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;

3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;

4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;

5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;

6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;

7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;

8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;

9) рішень про конфіскацію майна;

10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;

11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частинами 1-3 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень частин 4, 5 статті Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до частини 7 статті 37 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди (частина 9 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (далі Постанова №643).

Так, за приписами пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, чинним законодавством передбачено, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, відповідачем зазначено наступну формулу розрахунку основної винагороди: «Основна сума заборгованості х 10 % = 148 922,73 грн.» (а.с.91-92).

Однак, у вказаній постанові відповідачем не зазначено вартість реалізації майна, з якої можна б було вирахувати основну винагороду виконавця, з урахуванням солідарної відповідальності всіх боржників, та не вказано розмір основної суми заборгованості у числовому значенні, що є неприпустимим в розумінні наведених вище положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Постанови №643.

Судом також встановлено, що виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стосується чотирьох боржників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , проте відповідачем під час розрахунку суми основної винагороди у спірній постанові не вказано чи стосується вона кожної із зазначених осіб, чи лише позивача.

Окрім того, сума заборгованості у виконавчому листі визначена в іноземній валюті, а саме 42374 швейцарських франків 53 сантими та 14957 швейцарських франків 60 сантимів. Разом з тим, відповідачем не зазначено у спірній постанові, яким чином він визначив цей її розмір у національній валюті України, за яким курсом Національного банку України та станом на яку дату.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає доводи позивача щодо неправильно визначеного приватним виконавцем ОСОБА_5 розміру основної винагороди, в тому числі без урахування солідарного обов`язку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2018 у справі №357/426/16-ц, обґрунтованими та підтвердженими нормами матеріального права.

Суд звертає увагу, що зі змісту наведених вище норм чітко вбачається, що приватний виконавець одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, у разі коли приватний виконавець забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру.

Тобто, обов`язковими умовами стягнення основної винагороди приватного виконавця є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Крім того законодавець чітко визначив, що основна винагорода приватного виконавця стягується з фактично стягнутої суми; розмір винагороди вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням основна винагорода стягується саме за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що саме такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 (у редакції, чинній на час винесення спірної постанови) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Аналіз наведеної норми дає суду підстави для висновку, що у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутої основної винагороди приватного виконавця, тим самим законодавець підтверджує, що основна винагорода стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

Проте, у спірних правовідносинах приватним виконавцем не було вчинено дій, спрямованих на фактичне виконання виконавчого документу, зокрема, стягнення коштів з боржника та реалізацію його майна.

Жодних доказів на спростування наведеного висновку суду відповідач під час розгляду справи до суду не надав.

Посилання відповідача на те, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні, нормативно не обґрунтовані і зазначених висновків суду не спростовують.

Таким чином, дії приватного виконавця не призвели до фактичного стягнення вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, а тому, на думку суду, не є достатніми підставами для стягнення з позивача суми основної винагороди.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Тобто, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови приватного виконавця законодавством встановлено спеціальний 10-денний строк, який обчислюється з дня вручення постанови.

При цьому, слід враховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення своїх прав позивач дізналася в момент ознайомлення з оскаржуваною постановою від 16.05.2019 у ВП № 59128998, тобто 08.07.2019, на підтвердження чого позивачем до позовної заяви приєднано копію конверта (номер поштового відправлення 47) (а.с.10) та роздруківку із сайту АТ «Укрпошта», в якому позивач отримала відповідь від приватного виконавця на своє звернення вже після того, як позивачу від членів своєї сім`ї стало відомо, що стосовно членів сім`ї (чоловіка та синів) були відкриті аналогічні виконавчі провадження і відповідні постанови вони отримали листами, проте до позивача жодних постанов не надходило (а.с.11). Вказані відомості не були спростовані відповідачем.

З даним позовом позивач звернулася до Київського окружного адміністративного суду 18.07.2019, що підтверджується календарним штемпелем відділу поштового зв`язку на конверті, в якому до суду 25.07.2019 надійшов позов та цього ж дня був зареєстрований службою діловодства суду, тобто в межах десятиденного строку, встановленого пунктом першим частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суд вважає недоведеним відповідачем факт належного направлення позивачу 17.05.2019 постанови про стягнення основної винагороди від 16.05.2019, про що відповідач вказує в заяві, адресованій суду по справі (а.с.69-70).

Так, на підтвердження відправки позивачу постанови від 16.05.2019 про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця відповідачем надано суду копію фіскального чеку про відправку списку рекомендованих поштових відправлень, копію списку рекомендованих поштових відправлень від 17.05.2019 із зазначенням у списку під номером 12 адресата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) та номера штрихкодового ідентифікатора поштового відправлення 350, та роздруківку з сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (а.с. 71-72).

Разом з тим, відповідно до пункту 105 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.

Відповідно до п.2 Правил надання послуг поштового зв`язку повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище (п.106 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним (п.99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відтак, належним та допустимим доказом на підтвердження дати одержання рекомендованого поштового відправлення є відповідне поштове повідомлення про вручення реєстрованого поштового відправлення фізичній особі, проте поштового повідомлення відповідачем не надано, як і не повідомлено про відсутність або наявність у відповідача поштового повідомлення про вручення позивачу поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення №350.

Надану суду роздруківку з сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень суд не може прийняти в якості належного та допустимого доказу вручення поштового відправлення, адже даний сервіс є лише не офіційною послугою оператора поштового зв`язку і не є офіційним доказом у справі.

За наведених обставин суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Враховуючи викладене, суд не знайшов правових підстав вважати правомірним винесення приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем постанови від 16.05.2019 про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця, в тому числі визначення її розміру в сумі 148922,73 гривень.

При цьому, суд зазначає, що при зверненні до суду позивачем сформульовано позовні вимоги у вигляді скасування спірної постанови.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки постанова про стягнення основної винагороди стосується прав конкретного боржника, вказана постанова є індивідуальним актом та підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання її протиправною та скасування.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 18.07.2019 № 21755125, оригінал якої наявний в матеріалах справи (а.с. 3).

Враховуючи задоволення позовних вимог, сплачений позивачем за звернення з позовною заявою судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

4. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (місцезнаходження: 07401, Київська область, м. Бровари, вул. Янченка Дмитра, буд. 2, оф.7, засоби зв`язку , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Повне судове рішення складено 18.11.2019 р.

Суддя Кушнова А.О.