Справа № 500/1021/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8706/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Бедрій Х.П.

за участю:

представники позивача Бойко Л.С., Призглей М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року (головуючий суддя Чепенюк О.В., м. Тернопіль, проголошено о 12:48:28) у справі № 500/1021/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

02.05.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, підприємець, позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС у Тернопільській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.04.2019 №2 та №2.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що 11.04.2019 податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення, якими підприємцю зменшено cуми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника, зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, а також застосовано штрафні санкції. Позивач з такими рішеннями податкового органу не погодився, вважав їх безпідставними.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.04.2019 №2, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку на 24 963, 00 грн та нараховано штрафні санкції на суму 6 240,25 грн; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.04.2019 №2, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 244 239,00 грн; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7556,92 грн (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят шість грн 92 коп).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Тернопільській області, подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального а процесуального права, просить суд скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач покликається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Так, податковий орган зазначає, що проведеною ним перевіркою ФОП ОСОБА_1 було встановлено низку порушень податкового законодавства. Зокрема, для перевірки платником не надано документів щодо обліку доходів та витрат (Книга обліку доходів та витрат), первинних документів щодо переробки (у її наявності) деревини (у тому числі оренди чи купівлі основних засобів для переробки лісоматеріалів, сплату орендної плати за використання приміщення (складу), орендної плати за користування комунальними послугами (у т.ч. електроенергією), первинні документи щодо обліку та інвентаризації готової продукції (продукції переробки), придбаної необробленої деревини. Апелянт наголошує, що ведення Книги обліку доходів і витрат є обов`язком платника податків, який перебуває на третій групі оподаткування. Саме на інформації з Книги обліку доходів і витрат заповнюється декларація. Ненадання платником податків документів, які підтверджують реальність господарської діяльності, унеможливлює отримання таким бюджетного відшкодування. Отже, апелянт вважає, що висновок, зроблений за результатами документальної виїзної позапланової перевірки ФОП ОСОБА_1 , правомірний та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Окремо відповідач просить перевірити правильність висновків суду в частині присуджених на користь позивача судових витрат, оскільки такі витрати відповідач вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Відповідач участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представники позивача проти вимог апеляційної скарги заперечують з урахуванням доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, вважають покликання відповідача на необґрунтованість висновків суду першої інстанції помилковими, а тому просять у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (номер державної реєстрації 0020131), основними видами господарської діяльності якого є: лісопильне та стругальне виробництво, оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (код КВЕД 46.73).

ФОП ОСОБА_1 знаходиться на обліку як платник податків у ГУ ДФС у Тернопільській області, є платником єдиного податку Ш групи, зареєстрований з 01.07.2017 платником податку на додану вартість.

ГУ ДФС у Тернопільській області, на підставі наказу № 322 від 18.02.2019 та направлення про проведення документальної позапланової виїзної перевірки № 646 від 28.02.2019, у період з 01.03.2019 по 07.03.2019, провело документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо правомірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за грудень 2018 року.

На підставі заяви позивача від 01.03.2019 перевірка здійснювалась за адресою ГУ ДФС у Тернопільській області, у зв`язку з відсутністю офісного приміщення за адресою фактичного здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган склав акт від 15.03.2019 № 287/19-00-13-02/.

В акті перевірки зафіксовано наступні порушення:

- пункту 198.3, підпункту г) пункту 198.5 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200 ПК України в частині не нарахування ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань, по товарах використання яких не доведено в оподаткованих операціях, що є господарською діяльністю платника податку, за грудень 2018 року у сумі 269 202,00 грн;

- пунктів 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21), за грудень 2018 року на суму 244 239,00 грн;

- пунктів 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 суми бюджетного відшкодування сум податкового кредиту на розрахунковий рахунок платника у банку на суму 24 963,00 грн.

Платник податків 19.03.2019 подав заперечення на акт перевірки від 15.03.2019.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки 11.04.2019 ГУ ДФС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення-рішення:

- №2, яким ФОП ОСОБА_1 зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 244 239,00 грн;

- №2, яким ФОП ОСОБА_1 зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку, на 24 963, 00 грн та нараховано штрафні санкції на суму 6 240,25 грн.

Позивач не погодився з прийнятими податковим органом рішеннями, відтак звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування своєї позиції та не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, винесених щодо ФОП ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно із підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Підпунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:

придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;

придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Для юридичних осіб чи фізичних осіб - підприємців, які є платниками податку на додану вартість, норми ПК України не передбачають будь-яких відмінностей при визначенні сум податку на додану вартість, що підлягають включенню до податкового кредиту такого платника податку та бюджетному відшкодуванню.

Отже, право на податковий кредит у фізичної особи - підприємця, зареєстрованого платником податку на додану вартість, по операціях з придбання товарно-матеріальних цінностей (у спірному випадку придбання у державних лісогосподарських підприємств лісоматеріалу, придбання послуг щодо оформлення вантажів у митному режимі «експорт») виникає у разі, якщо така сировина та послуги придбаваються для використання у межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях, та за наявності належного документального підтвердження такого придбання товарів та послуг. При цьому в подальшому таке використання повинне підтверджуватися документально.

Якщо товари/необоротні активи починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку на додану вартість (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 ПК України), фізична особа - підприємець зобов`язаний нарахувати зобов`язання за такими активами.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 N 966, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 за N 1267/26044, платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов`язання, яку зазначає в податковій звітності. Дані, наведені в податковій звітності, мають відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника.

Як вбачається зі змісту акту перевірки придбання лісоматеріалу та реалізації обробленої деревини, придбання послуг щодо оформлення вантажів для експорту продукції сумнівів щодо їх реальності у податкового органу не викликали. Разом з тим, на думку відповідача, через відсутність Книги обліку доходів і витрат підприємця неможливо підтвердити використання придбаного лісоматеріалу у господарській діяльності позивача.

Матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 здійснював операції з закупівлі необробленої деревини у контрагентів, а саме: Державних підприємств «Збур`ївське лісомисливське господарство», «Проскурівський лісгосп», «Хмельницьке лісомисливське господарство», «Старокостянтинівське лісове господарство», «Ізяславське лісове господарство» та «Шепетівський лісгосп», переробка деревини (лісопильне виробництво) з метою подальшого збуту.

На підтвердження вказаних операцій між позивачем та ДП «Збур`ївське лісомисливське господарство» у матеріалах справи наявні копії: договору № 20/12/18 від 20.12.2018, за умовами якого підприємство зобов`язалось передати у власність позивачу товар: пиловник явір 1-3 гатунку, податкової накладної №4 від 28.12.2018, платіжних доручень №76 від 20.12.2018, №102 від 28.01.2019, що підтверджують оплату за придбані лісоматеріали.

На підтвердження господарських операцій між позивачем та ДП «Ізяславське лісове господарство» у матеріалах справи наявні копії наступних документів: податкових накладних №110 від 07.12.2018, №423 від 27.12.2018, товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс) від 18.12.2018, 27.12.2018, платіжних доручень №75 від 07.12.2018, № 100 від 23.01.2019, №77 від 28.12.2018, №52 від 07.03.2018, що підтверджують оплату за придбані лісоматеріали.

На підтвердження господарських операцій між позивачем та ДП «Проскурівський лісгосп» у матеріалах справи містяться копії: товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс) та платіжних доручень №68 від 29.03.2018, №47 від 23.02.2018, № 48 від 28.02.2018, № 50 від 07.02.2018, № 51 від 06.03.2018, № 53 від 07.03.2018, № 59 від 10.04.2018.

На підтвердження господарських операцій між позивачем та ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» у матеріалах справи містяться копії: товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс), платіжних доручень №48 від 26.02.2018, №53 від 09.02.2018, №56 від 13.03.2018.

На підтвердження господарських операцій між позивачем та ДП «Шепетівський лісгосп» у матеріалах справи наявні копії: товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс) та платіжного доручення № 67 від 28.03.2018.

На підтвердження господарських операцій між позивачем та ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» у матеріалах справи наявні копії: товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини автомобільним транспортом (ТТН-ліс) платіжних доручень № 51 від 07.02.2018, № 58 від 20.02.2018.

Такі документи (податкові накладні, накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, договори) надавалися під час перевірки, про що зазначено у пункті 2.3 акта перевірки.

Фактичним місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія договору позички № 07/18 від 02.07.2018 та доповнення №1 до нього, за умовами якого ФОП ОСОБА_5 передає позивачу у безоплатне користування виробниче приміщення №1 за адресою: АДРЕСА_1, та виробниче обладнання, яке знаходиться у виробничому приміщенні №1. Зазначений договір позички надавався контролюючому органу в ході проведення перевірки, про що вказано у акті перевірки від 15.03.2019. ФОП ОСОБА_5 набула право користування вказаним приміщенням, яке належить Приватному акціонерному товариству «Славутський завод залізобетонних виробів», на підставі договору оренди від 02.01.2017. При цьому відповідно доповнення до договору позички передано виробниче обладнання: пилорама стрічкова - 1 штука, станок поперечного розрізу - 2 штуки, станок поздовжнього розрізу - 1 штука. Тобто, позивач має у користуванні приміщення складу та відповідне обладнання для пилорами, правомірність використання та володіння якими підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.

ФОП ОСОБА_1 здійснювалась переробка придбаної у вказаних вище контрагентів лісоматеріалів, що підтверджується копіями цивільно-правових договорів між ним та виконавцями робіт по розпилові дошки необрізаної на деревообробному верстаті, копіями актів виконаних робіт до вказаних договорів, копіями видаткових касових ордерів, що підтверджують оплату за виконані, на підставі договорів, роботи та відомостей про виплату грошей.

У ФОП ОСОБА_1 також працювали наймані працівники, що підтверджується копіями трудових договорів від 22.12.2018 із ОСОБА_6 та від 20.12.2018 із ОСОБА_7 .

На придбану та перероблену позивачем продукцію (деревину) було отримано сертифікати про походження та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій.

Поряд з цим, з метою продажу обробленої деревини, позивач уклав низку зовнішньоекономічних контрактів, зокрема, з фірмою «АБ Скандітре» (Швеція), Фірмою «LIGO GmbH» (Німеччина), M WOODS LTD (Мальта), DIONISI LEGNAMI s.r.l. (Італія). Експорт дошки необрізної порід дерев ясена та дуба підтверджується відповідними вантажно-митними деклараціями форми МД-2, рахунками-фактурами (інвойсами). Вказані обставини свідчать про отримання послуг щодо митного оформлення вантажів у митному режимі «експорт». Крім того, сумнівів щодо отримання цих послуг у контролюючого органу не виникло. Продаж обробленої деревини в межах України підтверджується видатковими накладними №5 від 29.10.2018, № 05/04 від 05.04.2018, №1 від 02.04.2018, №5 від 29.10.2018,

На підставі здійснених позивачем господарських операцій щодо придбання лісоматеріалів він сформував податковий кредит з податку на додану вартість, який відображено у податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року та зазначено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного податкового періоду, що складало 269 202,00 грн, сума бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку становила 24 963,00 грн, яку сформовано з від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за лютий, березень та грудень 2018 року.

Отже, з огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявними у справі документами підтверджується формування податкового кредиту за податковими накладними по операціях, здійсненими в межах господарської діяльності платника податку.

Окрім наведеного вище у податкового органу виникли зауваження щодо відсутності обліку доходів і витрат у позивача через не ведення Книги обліку доходів і витрат. В цьому контексті суд зазначає наступне.

Пунктом 296.1 статті 296 ПК України визначено, що платники єдиного податку першої - третьої груп ведуть облік у порядку, визначеному підпунктами 296.1.1 - 296.1.3 цього пункту.

Згідно з підпунктом 296.1.2 пункту 296.1 статті 296 ПК України платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які є платниками податку на додану вартість, ведуть облік доходів та витрат за формою та в порядку, що встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Для реєстрації Книги обліку доходів та витрат такі платники єдиного податку подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги.

Порядок ведення книги обліку доходів і витрат для платників єдиного податку третьої групи, які є платниками податку на додану вартість, затверджений наказом Міністерства фінансів України 19.06.2015, № 579 (далі - Порядок).

Відповідно до підпункту 296.1.2 пункту 296.1 статті 296 глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та є платниками єдиного податку третьої групи, які є платниками податку на додану вартість (далі - платник податку), ведуть книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій щоденно за підсумками робочого дня відображають отримані доходи та понесені витрати пункт 1 Порядку).

Книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді (пункт 2 Порядку).

Записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід, окремо про кошти, що надійшли на поточний рахунок платника податку та/або отримано готівкою, фактично безоплатно отримано товари (роботи, послуги) та понесено витрати, зокрема оплачені придбані товари (роботи, послуги), виплачена заробітна плата, сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування тощо (пункт 5 Порядку).

Зі змісту наведених положень Порядку вбачається, що всі записи як про доходи, так і витрати підприємця вносяться до Книги обліку доходів і витрати на підставі відповідних первинних документів про здійсненні господарські операції, про нараховані та виплачені кошти, суми податків, зборів тощо. Тобто, Книга обліку доходів і витрат є документом обліку, однак, на переконання суду такий документ не є визначальним доказом для підтвердження операцій платника податків з його господарською діяльністю, тим більше у тому випадку, коли іншими доказами доведено використання товарів у господарській діяльності, а відповідно у цьому спорі, підтверджено віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість з операцій придбання необробленого лісу, митного оформлення вантажів в митному режимі "експорт" в межах господарської діяльності позивача.

Згідно з положеннями пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 статті 200 ПК України визначено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пункту 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Оскільки обставини, встановлені судом у цій справі, підтверджують правомірність віднесення позивачем відповідних сум сплаченого контрагентам податку на додану вартість до складу податкового кредиту, то підприємцем (якому за умов не підтвердження використання придбаних товарно-матеріальних цінностей у господарських операціях було зменшене бюджетне відшкодування) підставно заявлено до відшкодування податок на додану вартість у грудні 2018 року.

Щодо доводів представника відповідача про не надання для перевірки первинних документів обліку та інвентаризації готової продукції, придбаної сировини, то проведення такої інвентаризації не вимагалось перевіряючим під час проведення перевірки, що підтверджується поясненнями учасників справи, та відсутністю будь-яких листів (запитів) контролюючого органу до підприємця для проведення інвентаризації.

Стосовно ненадання для перевірки документів обліку та первинних документів щодо переробки придбаного товару, на що звертали уваги представники відповідача, то суд зауважує, що відсутності обліку у підприємця, а саме Книги обліку доходів і витрат, то суд таким обставинам надав оцінку вище, а щодо первинних документів переробки придбаного товару, то відповідач не конкретизував які саме документи у спірних правовідносинах мались на увазі.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування своєї позиції та не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, винесених щодо ФОП ОСОБА_1 Оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням умов, визначених частиною другою статті 2 КАС України, а саме: не обґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, нерозсудливо.

Отже, суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом ухвалення рішення про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень ГУ ДФС у Тернопільській області від 11.04.2019 № 2, №2.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з. ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги, в частині матеріальної частини спору, на переконання колегії суддів, не спростовують висновків суду, та в повній мірі відповідають позиції відповідача, викладеній у відзиві до адміністративного позову, яка в цілому суперечить чинному законодавству та спростовується наявними у матеріалах справи доказами. Суд наголошує, що відповідач не надав жодних нових доказів на спростування висновків суду першої інстанції, та по суті не обґрунтував в чому, на його переконання, такі висновки є неправильними та невідповідними закону, а лиш повторно зазначив в апеляційній скарзі доводи, які досліджувались судом першої інстанції та ним відхилені.

Що ж до розподілу судових витрат, то тут варто зазначити наступне.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний суд зазначає, що у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача судові витрати в сумі 2754,42 грн - сплачений судовий збір за звернення до суду з цим позовом та 15000,00 грн - витрати, пов`язані з правничою допомогою, які згодом збільшив до 16317,50 грн. Разом з тим, виходячи із критеріїв обґрунтованості розміру та пропорційності судових витрат до предмета спору, шляхом детального аналізу наданих позивачем доказів щодо понесення судових витрат суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявленої суми до відшкодування, а відтак зменшив їх розмір, присудив до відшкодування витрати у сумі 7556,92 грн (2754,42 грн - зі сплати судового збору та 4802,50 грн - витрат на правничу допомогу). В той же час, апелянт, заявляючи про неспівмірність навіть зменшеного судом розміру судових витрат, всупереч вимогам процесуального закону жодним чином не доводить свою позицію, а лише обмежується покликанням на судове рішення касаційного суду, без ґрунтовного та належного спростування висновку суду першої інстанції щодо судових витрат відповідними доказами, а тому в цій частині апеляційний суд відхиляє його доводи.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржене рішення з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 500/1021/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.