Справа № 640/10758/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними положення розпорядження,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив визнати протиправними та нечинними окремі положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року», а саме:

«Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»:

укласти до 14 жовтня 2017 р. договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації;

забезпечити протягом опалювального сезону 2017/18 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню;

прискорити укладення договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позовну заяву було повернуто відповідно до п.9 ч.4 ст.169 та ч.2 ст.123 КАС України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржуване розпорядження є саме нормативно-правовим актом, який може бути оскаржено протягом всього строку його чинності, а про порушення прав позивача оскаржуваним розпорядженням товариство дізналось з рішень Верховного Суду, які набрали чинності в 2019 році.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. Будь-які його письмові пояснення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5 - 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Беручи до уваги, що позивачем в апеляційному порядку оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, яка зазначена в п.3 ч.1 ст.294 КАС України, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.ст.311-312 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, дійшов висновку, що станом на жовтень 2017 року Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" була обізнана про положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.10.2017 № 720-р "Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року", проте, до суду з даним позовом звернулася у червні 2019 року, при цьому позивачем не наведено та судом не встановлено поважних причин пропуску строку звернення до суду.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Частиною 6 ст.161 КАС України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.п.1, 9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року позовну заяву акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишено без руху та встановлено позивачу строк до десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів на підтвердження своєї позиції.

Вказана ухвала отримана позивачем 24 липня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.29).

На виконання зазначеної ухвали позивачем подано до суду заяву від 05 серпня 2019 року (а.с.30), в якій було зазначено, що звертаючись із даним адміністративним позовом товариство керувалось висновками Верховного Суду щодо юридичної властивості (юридичної сили) оскаржуваного акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до яких розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р є спеціальним підзаконним нормативним актом, і позивач мав об`єктивні підстави пов`язувати момент, коли він дізнався про порушення своїх прав з датою, коли рішенням Верховного Суду поставили компанію перед фактом непередбачених фінансових витрат, виникнення яких викликано саме дією оскаржуваного розпорядження.

Відповідно до ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р, яке набрало чинності 04 жовтня 2017 року та опубліковано в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №193 від 13 жовтня 2017 року.

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р встановлено з метою забезпечення своєчасного початку та сталого проходження опалювального сезону 2017/18 року: Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»:

укласти до 14 жовтня 2017 р. договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації;

разом з операторами газотранспортних та газорозподільних мереж забезпечити протягом опалювального сезону 2017/18 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню;

прискорити укладення договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, про наявність оскаржуваного розпорядження та його вплив на права та обов`язки АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» позивач міг та мав об`єктивну можливість та мусив бути обізнаний у жовтні 2017 року і саме з цього моменту розпочинає перебіг строку звернення до адміністративного суду із позовом про оскарження положень вказаного розпорядження.

Щодо твердження апелянта, що оскаржуване розпорядження належить до нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та може бути оскаржене протягом усього строку його дії колегія суддів зазначає наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень встановлюються ст. 264 КАС України, відповідно до ч.2, 3 якої право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Відповідно до ч.1, 3 ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частинами 1-3 ст.49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч.8 наведеної статті акт Кабінету Міністрів України може бути оскаржений до суду в порядку та у випадках, установлених законом.

У ст.4 КАС України визначено терміни «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт»:

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В окремих законодавчих актах визначено деякі терміни, які також слід брати до уваги:

- нормативний документ - норми, правила, інструкції та стандарти, прийняті та зареєстровані в порядку, встановленому законодавством, щодо забезпечення належного технічного стану теплових, тепловикористальних установок та мереж, їх експлуатації, проектування та будівництва (стаття 1 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-IV від 2 червня 2005 року);

- нормативний документ - документ, що встановлює правила, настанови чи характеристики щодо діяльності або її результатів (стаття 1 Закону України «Про стандартизацію» № 1315-VII від 5 червня 2014 року);

- нормативно-технічний документ - норми, правила, інструкції та стандарти, прийняті та зареєстровані в порядку, встановленому законодавством, щодо забезпечення належного технічного стану і експлуатації електричних установок та мереж (стаття 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» № 2019-VIII від 13 квітня 2017 року).

Згідно пункту 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731 (із змінами та доповненнями) на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормотворення в електронній (через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади) або паперовій формі в порядку, визначеному Мін`юстом, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами "Для службового користування", "Особливої важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

У Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції Наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 883/5) визначено, що нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості суб`єктів впливу - є їх коло. Адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів. Під час визначення кола суб`єктів, правовий статус яких регламентує правовий акт, необхідно зважати лише на ті із них (фізична чи юридична особа, орган, організація, спільність людей тощо), для яких правовим актом установлюются права та обов`язки безпосередньо, щодо яких праворегуляторний вплив є прямим (а не усіх суб`єктів, для яких він може мати якесь юридичне значення). Так, постанова Верхової Ради України про перейменування населеного пункту прямо стосується його як адміністративно-територіальної одиниці (насамперед відповідних органів влади), а жителів - лише опосередковано, тому вона є індивідуально-правовим актом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №522/22780/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Дослідивши розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року» колегія суддів зазначає, що вказаним актом відповідач встановив окремі обов`язки ПАТ «НАК «Нафтогаз України», операторів газорозподільних мереж, Міністерства фінансів України, Обласних та Київської міської держадміністрації, а також надано рекомендації місцевим державним адміністрація і органам місцевого самоврядування.

Наведене свідчить, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р стосується обмеженого кола осіб, є персоніфікованим, при цьому не встановлює жодних додаткових прав чи свобод, а містить положення виключно організаційно-розпорядчого характеру.

Таким чином, приймаючи розпорядження від 04 жовтня 2017 року № 720-р Кабінет Міністрів України не встановлював, не змінював та не припиняв загальних правил регулювання однотипних відносин, а дія положень оскаржуваного розпорядження є обмеженою у часі та застосовується виключно в період опалювального сезону 2017-2018 років, а після виконання вказаного розпорядження воно вичерпає свою дію.

Державна реєстрація спірного розпорядження, як нормативно-правового акту, Міністерством юстиції України не проводилась.

Отже, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року» не належить до нормативно-правових актів, оскільки не містить обов`язкових ознак, що притаманні нормативно-правовим актам, а тому при його оскарженні не підлягають застосуванню положення ч.3 ст.264 КАС України, за якими нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

В даному випадку застосовуються загальні правила щодо обчислення строку на звернення до адміністративного суду з захистом прав, свобод та інтересів, наведені в ч.2 ст.122 КАС України.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на позицію, викладену в постановах Верховного Суду у справах №922/755/18, №904/8966/17, №913/933/17, №909/173/18, №904/8963/17, №904/9570/17, №922/4187/17, №905/748/18, №904/9265/17, №913/932/17, №924/447/18, №910/6642/18, які ухвалені у складі Касаційного господарського суду, оскільки у вказаних судових рішеннях встановлено , що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на підставі відповідних договорів постачання природного газу та спеціальних підзаконних нормативних актів, якими є Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2017 року №187, Правила постачання природного газу, затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2496 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року №720-р, було зобов`язане постачати природний газ позивачу, як виробнику теплової енергії для виробництва теплової енергії, у тому числі шляхом своєчасної видачі номінацій, і це є обов`язком ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а не правом.

При цьому, в рамках даних справ Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду не досліджувалась правова природа та характер розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року № 720-р, як акту вищого органу у системі органів виконавчої влади.

Також колегія суддів відхиляє твердження скаржника, що про порушення своїх прав позивач дізнався внаслідок прийняття Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду рішень у наведених вище справах, оскільки внаслідок ухвалення вказаних судових рішень положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 2017 року №720-р не зазнали жодних змін, а тому зазначені посилання апелянта як на поважну підставу для поновлення строку звернення до суду є необґрунтованими.

Таким чином, наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду підстави пропуску визначеного КАС України строку на звернення до адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України щодо визнання протиправними та нечинними окремих положень розпорядження від 04 жовтня 2017 року № 720-р «Деякі питання опалювального сезону 2017/18 року» не можна визнати поважними.

Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З огляду на викладені обставини, за наслідком розгляду апеляційної скарги, враховуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, щодо оскільки наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність повернення позовної заяви на підставі п.9 ч.4 ст.169 та ч.2 ст.123 КАС України.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року про повернення позовної заяви - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 15 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

Л.В.Бєлова