Справа № 826/16079/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 826/16079/18

адміністративне провадження № К/9901/18356/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 826/16079/18

за адміністративним позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва (головуючого судді: Т. О. Скочок) від 11 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: В. П. Мельничук, Ю. А. Ісаєнко, І. О. Лічевецький) від 17 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10 липня 2018 року № 149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві надати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано безпідставність прийнятого відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з мотиву надання ОСОБА_1 у тексті заяви про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про своє місце проживання в Україні.

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

4. Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, 01 липня 2019 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

5. Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою; установлено десятиденний строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

6. 30 липня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін..

7. Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

8. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Білорусь, та 04 листопада 2015 року отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні (серія НОМЕР_1 ), дія якої була продовжена до 19 жовтня 2018 року.

9. Відповідно до наявної у справі копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (видана 24 липня 2018 року), 10 серпня 2016 року до Єдиного державного реєстру внесений запис за № 0028804 про державну реєстрацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) фізичною особою-підприємцем.

10. За даними Реєстру платників єдиного податку, доступ до якого наданий на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України (https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/edpod), ОСОБА_1 значиться платником єдиного податку 3-ої групи.

11. Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 13 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 одружився з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12. З огляду на обставину перебування у шлюбі з громадянкою України починаючи з 13 жовтня 2015 року, позивач керуючись нормами статті 1, пункту 1 частини 3 статті 4, статті 9 Закону України «Про імміграцію» подав 10 листопада 2017 року до ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши разом із заявою необхідні документи. Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 в графі «місце проживання в Україні» зазначив наступну адресу:

АДРЕСА_1 . На виконання вимог пункту 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983), відповідач направив письмові запити щодо перевірки осіб за заявами про надання дозволу на імміграцію (в т.ч. за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на адреси управління Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області, Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації та Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

14. Як вбачається зі змісту наданої представником копії особової справи ОСОБА_4, за результатами розгляду таких письмових запитів ГУ ДМС України в м. Києві були надані наступні відповіді, що стосуються особи позивача:

- щодо відсутності інформації про позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України від 21 грудня 2017 року № 0.64-13838/0/18-17);

- щодо відсутності інформації про перебування позивача у міжнародному розшуку (лист Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві від 03 січня 2018 року № 45/125/29/01-2015);

- щодо відсутності інформації про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно дот статті 10 Закону України «Про імміграцію» позивачу (лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 26 січня 2018 року № 97/6);

- щодо наявності станом на 07 червня 2018 року відомостей в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 (лист Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 07 червня 2018 року № 074/06/2-2874);

- матеріали за наслідками перевірки місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , а саме - рапорт працівника відділу поліції Ферапонтова Р. П. від 15 грудня 2017 року (направлені відповідачу разом з супровідним листом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22 грудня 2017 року № 22784/125/56-2017).

15. За результатами опрацювання отриманої інформації ГУ ДМС України в м. Києві склало висновок щодо розгляду клопотання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено 10 липня 2018 року т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві. Згідно даного висновку відповідачем вирішено прийняти рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

16. Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві № 149060 від 10 липня 2018 року відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

17. Вважаючи незаконним рішення відповідача щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

18. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_1 у поданій 10 листопада 2017 року заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 ). Проте, надані позивачем документальні докази не спростовують обставини наведені в тексті рапорту працівника Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 15 грудня 2017 року. Як наслідок суди дійшли висновку, що оскільки позивачем під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну від 10 листопада 2017 року було свідомо надано неправдиві відомості щодо його місця проживання, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» є підставою для відмови органу ДМС у наданні дозволу на імміграцію.

При цьому, суди попередніх інстанцій вважають відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії з надання дозволу на імміграцію, як похідної вимоги від розглянутої вище (пункт 23 частина перша стаття 4 КАС України).

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

19. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

20. Зокрема, скаржник зазначає, що суди безпідставно стверджує, що позивач фактично не проживав за адресою його місця проживання та не надав до суду документальних доказів здійснення ним оплати орендної плати, оскільки у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію позивач вказав достовірні відомості про своє місце (адресу) проживання на території України. Також, скаржник звертає увагу на те, що вказані твердження суду спростовуються письмовими поясненнями власниці квартири, ОСОБА_4 , наданими представнику позивача 25 вересня 2018 року у порядку пункту сьомого частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»

21. Скаржник просить звернути увагу на ту обставину, що 27 червня 2018 року він письмово повідомляв начальника ГУ ДМС в м. Києві та Київській області про зміну свого фактичного місця проживання, проте судами цієї обставини не враховано та не надано правової оцінки тому факту, що 27 червня 2018 року зареєстровано нове місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, з огляду на зазначене вважає, що ним не вчинено жодних умисних винних дій щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей, а подання ним заяви рол місце проживання жодним чином не свідчить про зазначення позивачем неправдивих відомостей.

22. Окрім того, позивач вважає, що лист Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 22 грудня 2017 року № 22784/125/56-2017 підписано не уповноваженою особою, оскільки він оформлений з порушенням вимог встановлених Правилами діловодства та ДСТУ 4163-2003. Відтак, у порушення статті 74 КАС України скаржник вважає, що рапорт та лист Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві є недопустимими доказами, а рішення судів попередніх інстанцій не відповідають принципу верховенства права.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

23. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

24. Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

25. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

26. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

27. Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

28. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

29. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

30. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

31. В розумінні положень статті 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

32. Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (пункт 1 частина третя стаття 4 зазначеного Закону).

33. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

34. Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

35. Частиною п`ятою статті 9 Закону № 2491-III передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

36. Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 9 Закону № 2491-III у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

37. Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

38. Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком № 1983.

39. Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

40. Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема, до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону № 2491-III.

41. Згідно з пунктом 10 Порядку № 1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

42. Відповідно до пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

43. Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

44. Згідно з пунктом 15 Порядку № 1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду.

45. Відповідно до пункту 16 Порядку № 1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

46. ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону № 2491-III, з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону № 2491-III у разі потреби, надсилає запит до СБУ та Робочого апарату Укрбюро Інтерполу. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС. СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку щодо виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки надсилається інформація ДМС. Термін розгляду може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць. (пункт 17 Порядку № 1983).

47. Згідно з пунктами 18 та 19 Порядку № 1983 ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

48. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.

49. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_1 у поданій 10 листопада 2017 року заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 ).

50. Такий висновок відповідачем сформовано на підставі рапорту ст. ДОП відділу поліції № 3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві майора поліції Ферапонтова Р.П. від 15 грудня 2017 року. Зокрема, в тексті цього рапорту зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає та ніколи не проживав, дане помешкання здається в оренду. В бесіді з мешканцями сусідніх квартир, останні повідомили, що громадянина на прізвище ОСОБА_1 вони не знають та ніколи не бачили.

51. При цьому, на підтвердження обставин проживання за вказаною адресою на період до прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач додав до матеріалів справи: копію договору № 1 оренди нерухомого майна (квартири) від 08 вересня 2017 року (за умовами цього договору фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) передала ОСОБА_1 у строкове, платне користування квартиру АДРЕСА_5 . У пункті 1 цього договору було зафіксовано, що орендодавець є власником переданого в оренду приміщення на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1947); копію акта прийому-передачі № 1 до договору оренди нерухомого майна (квартири) від 08 жовтня 2017 року (тобто, датованого на місяць пізніше від дати укладання договору), в тексті якого наведені відомості про невірну дату укладення договору оренди - « 08» жовтня 2017 року»; копію письмових пояснень ОСОБА_4 від 25 вересня 2018 року, що згідно тексту цих пояснень були відібрані адвокатом Никифоровим Д. О. (представником позивача) в порядку пункту 7 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». В тексті письмових пояснень ОСОБА_4 підтвердила факт укладення договору оренди нерухомого майна (квартири) з ОСОБА_1 та зазначила, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 , без зазначення конкретного проміжку часу проживання ОСОБА_1 після дати укладання договору оренди; копію витяг з Реєстру платників єдиного податку від 16 серпня 2016 року № 14634/К/26-59-13-02-31, де в графах «податкова адреса суб`єкта господарювання» та «місце провадження господарської діяльності» вказана адреса: АДРЕСА_2 ; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 листопада 2018 року № , сформованого станом на 19 листопада 2018 року відносно ОСОБА_1 , - за даними якого 24 липня 2018 року була проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця, а саме - в частині зміни місця проживання на адресу: АДРЕСА_3 .

52 . Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач, отримавши від органу поліції матеріали (рапорт) у відповідь на офіційний запит щодо перевірки відомостей, зазначених позивачем у заяві, у відповідності до приписів пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», містять відомості, що є підставою для висновку про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України.

53. Тобто, з урахуванням зазначеного та відповідно до матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 є рапорт ст. ДОП відділу поліції № 3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві майора поліції Ферапонтова Р.П. від 15 грудня 2017 року (направлені відповідачу разом з супровідним листом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22 грудня 2017 року № 22784/125/56-2017).

54. Проте, дані які зафіксовані у наведеному рапорті ст. ДОП відділу поліції № 3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві майора поліції Ферапонтова Р.П. від 15 грудня 2017 року, є суперечливими відносно документів наданих позивачем, що були предметом перевірки судами. Зазначеним документам позивача, судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки.

55. У свою чергу, за пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

56. Верховний Суд звертає увагу на той факт, що у відповіді (рапорті) не міститься жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. По суті, в основу спірного рішення відповідача покладені неналежні дані, які вказують на те, що позивачем було надано свідомо неправдиві відомості про місце (адресу) свого проживання на території України.

57. Відтак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

58. Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач одружений з громадянкою України понад два роки, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

59. Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

60. Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

61. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

62. Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що відмова у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для відмови у наданні дозволу, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

63. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 року).

64. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд, серед іншого, може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

65. З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов до висновку про наявність підстав до визнання протиправним і необхідність скасування рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 10 липня 2018 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

66. Що стосується позовних вимог про зобов`язання ГУ ДМС України в м. Києві надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

67. Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

68. Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

69. Законом № 2491-III, зокрема, підпунктом 3 частини першої статті 6 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

70. Отже, саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

71. За змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

72. Враховуючи закріплене законодавцем у пункті 2 частини другої статті 245 КАС України положення, яке надає можливість суду визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, виконуючи обов`язок дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права, - суд касаційної інстанції вважає за можливе для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача задовольнити позов у цій частині заявлених вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 10 листопада 2017 року , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

73. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідачу подати у встановлений судом строк звіту про виконання судового рішення, колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне.

74. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 КАС України.

75. Відповідно до частини першої згаданої процесуальної норми суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

76. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).

77. Правові норми, закріплені у частині першій статті 382 КАС України, кореспондуються з положеннями, зокрема, підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

78. Проаналізувавши наведені положення КАС України, суд касаційної інстанції вважає, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі Суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі.

79. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

80. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

81. З огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення.

82. З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на мотиви викладені у цій постанові.

83. Відповідно до частини першої та третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

84. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

85. Оскільки вирішуючи спір суди не правильно застосували положення Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983, тому на думку колегії суддів ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 3, 139, 245, 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі № 826/16079/18 нове рішення, яким позовні вимоги Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10 липня 2018 року № 149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 10 листопада 2017 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених в постанові суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов