Справа № 460/1022/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/7458/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року (прийняте у м. Рівне суддею Друзенко Н.В.; складене у повному обсязі 03 червня 2019 року) в адміністративній справі № 460/1022/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила :

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, пенсійний орган) щодо виплати їй пенсії без урахування рішення суду;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити з 01 лютого 2018 року виплату їй пенсії з урахуванням проведеного з 29.08.2017 її перерахунку;

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.02.2018 відповідач здійснює виплату пенсії без урахування перерахунку, проведеного на підставі судового рішення, мотивуючи це тим, що в резолютивній частині судового рішення відсутні зобов`язання для відповідача щодо виплати пенсії довічно в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року позову задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Рівненській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання постанови суду пенсійний орган провів перерахунок пенсії позивача з 29.08.2017 з урахуванням вимог частини другої статті 56 Закону № 796-XII. Разом з тим, 11.10.2017 у відповідній частині набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» № 2148-VIII від 03.12.2017 (далі - Закон № 2148-VIII), яким норму частини другої статті 56 Закону № 796-XII доповнено словами і цифрами «у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач зазначає, що виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсій без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував строків звернення до суду позивачем.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». № 1058-IV від 09.03.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

На виконання судового рішення пенсійний орган провів перерахунок пенсії позивача з 29.08.2017 зі збільшенням розміру пенсії на 1 % заробітку за кожний рік роботи понад 15 років.

Проте, починаючи з 01.02.2018 позивачу пенсія з урахуванням положень частини другої статті 56 Закону № 796-XII пенсійним органом не виплачувалася.

25.06.2018 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про відновлення виплати пенсії з врахуванням частини другої статті 56 Закону № 796-XII.

Проте відповідач, листом № 1612/У-135 від 27.06.2018 відмовив позивачу у відновленні виплати, пославшись на Закон № 2148-VIII.

Вважаючи цю відмову пенсійного органу неправомірною, ОСОБА_1 оскаржила її до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що право позивача на перерахунок пенсії за віком з урахуванням положень пункту другого статті 56 Закону № 796-XII визнане і підтверджене судом.

Буквальний зміст пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII у редакції вищеназваного Закону свідчить на користь того, що обмеження у застосуванні пільгового обчислення стажу роботи (служби) стосуються саме «призначення пенсії», а не будь-яких інших випадків.

Пенсію ж позивачу було призначено раніше, а рішенням суду зобов`язано здійснити перерахунок пенсії за віком з урахуванням положень пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII.

Таким чином відповідач неправомірно звузив існуюче право позивача на соціальний захист, встановлене законом, реалізація якого попередньо була захищена судовим рішенням, що набрало законної сили.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, частково відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є частково правильними з огляду на таке.

Право позивача на перерахунок пенсії за віком з урахуванням положень пункту другого статті 56 Закону № 796-XII встановлене Володимирецьким районним судом у постанові від 26.10.2017, залишеній без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2017.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як видно з матеріалів справи, вищезазначеним рішенням суду було зобов`язано Володимирецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за віком із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад 15 років, але не вище 75 процентів заробітку, на підставі норми частини другої статті 56 Закону № 796-XII з 29.08.2017.

Тобто перерахунок і виплата пенсії не обмежувалася судом будь-якими строками.

Це відповідає позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 05.11.2013 у справі № 21-293а13, з якої видно, що із самого визначення поняття "пенсія" випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії. Тому виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.

Аналогічна позиція була висловлена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2001 № 8, в пункті 12 якої зазначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом (1058-15) пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом (1058-15) (абзац дев`ятий статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") (1058-15).

Згідно частини першої статті 6 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV (1058-15) "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Таким чином, пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі.

Підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов`язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати.

Отже, вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі дітям війни, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання підвищення до пенсії або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві.

Посилаючись на те, що 11 жовтня 2017 року у відповідній частині набрав чинності Закон № 2148-VIII, яким норму частини другої статті 56 Закону № 796-XII доповнено словами і цифрами «у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вважаючи, що виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсій без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача, припинив з 01.02.2018 виплату пенсії позивача у розмірі визначеному перерахунком на підставі рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі дії пенсійного органу протиправними, з огляду на таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Вносячи вищезазначені зміни, законодавець не надав їм зворотної дії в часі, тому вони не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли до них.

Колегія суддів зазначає, що зміни, внесені Законом № 2148-VIII, що набрали чинності 11.10.2017, внесли обмеження у застосуванні пільгового обчислення стажу роботи (служби) при «призначенні пенсії», а не будь-яких інших випадків.

Пенсію ж позивачу було призначено раніше, а рішенням суду від 26.10.2017 у справі № 556/1562/17 зобов`язано здійснити перерахунок пенсії за віком з урахуванням положень пункту другого статті 56 Закону № 796-XII.

Відповідно ці зміни не можуть впливати на виплату пенсії позивачу, у зв`язку із тим, що вони в часі почали діяти значно пізніше і не спричинили зміни порядку нарахування пенсії позивача та строків її виплати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність врахування у цій справі практики Європейського суду з прав людини, за якою, суд повинен керуватись принципом правової визначеності. Цей принцип розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimateexpectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства. Цей принцип означає і те, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Юридична визначеність вимагає, щоб правові норми були зрозумілими й точними і мали не меті гарантування, що ситуації і правовідносини будуть передбачуваними. Зворотна дія не відповідає принципу юридичної визначеності. Принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі полягає в невід`ємному праві людини бути впевненою в тому, що її правомірні дії через деякий час не призведуть до погіршення її правового становища. (рішення ЄСПЛ "Брумареску проти Румунії", "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови", "Суханов та Ільченко проти України").

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Згідно із частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи видно, що позивач зверталась 25.06.2018 до пенсійного органу із зверненням щодо невиконання постанови суду (у зв`язку із припиненням з 01.02.2018 виплати пенсії згідно останнього перерахунку).

Про порушення своїх прав вона дізналась із листа № 1612/У-135 від 27.06.2018, яким відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати пенсії на підставі рішення суду, у зв`язку із зміною законодавства.

До суду із позовом позивач звернулася 24.04.2019 (дата подачі позову у поштове відділення), що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті (а.с. 24).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги за період з 01.02.2018 по 23.10.2018 необхідно залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Частиною першою статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, зокрема з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення без розгляду позовних вимог за період з 01.02.2018 по 23.10.2018, а в іншій частині про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 229, 240, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року в адміністративній справі № 460/1022/19 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період 01.02.2018 по 23.10.2018 залишити без розгляду.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Володимирецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиплати з 01.02.2018 ОСОБА_1 пенсії з урахуванням перерахунку, проведеного 29.08.2017 відповідно до пункту 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням перерахунку, проведеного 29.08.2017 відповідно до пункту 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 24.10.2018.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
О. М. Довгополов
Постанова складена у повному обсязі 19 листопада 2019 року.