Справа № 640/16983/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Президента України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Президента України, в якому просила:

- у зв`язку з тривалим невиконанням судових рішень про поновлення ОСОБА_1 стоматологом-терапевтом КНП КДЦ Деснянського району м. Києва у справі № 754/14783/17 від 04.04.2018 та від 07.06.2018 та неодноразовим незаконним закриттям ДРВ ДВС ГТУЮ м. Києва виконавчого провадження, при тому, що рішення суду і станом на сьогодні не виконано;

- примусово, шляхом накладення штрафів на керівників суб`єктів владних повноважень зобов`язати третіх осіб поновити ОСОБА_1 стоматологом-терапевтом КНП КДЦ Деснянського району м. Києва;

- стягнути з Держави України в особі Президента України моральну шкоду у розмірі 1602432 грн. на користь неповнолітнього ОСОБА_2 , 2005 року народження;

- стягнути з держави України в особі Президента України моральну шкоду у розмірі 1602432 грн. на користь ОСОБА_1

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2019 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погоджуючись із ухвалою про відмову у відкритті провадження у справі, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, спірні правовідносини виникли з приводу невиконання Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр Деснянського району м. Києва» рішення суду щодо поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги виникли із відносин, пов`язаних з невиконанням рішення місцевого загального суду у трудовому спорі, з огляду на що, даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом та віднесений до юрисдикції місцевого загального суду.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто, діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Приписами ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено справи у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення юрисдикційності заяви/скарги, насамперед, залежить від установлення судом таких обставин: чи є вказана скарга реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.

Проте, законодавцем також врегульоване питання, коли у спорах між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень не поширюється юрисдикція адміністративного суду, а саме, ч. 3 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позовні вимоги в даній справі нерозривно пов`язані з діями щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, та, як наслідок, завданою моральною шкодою.

Слід звернути увагу на те, що порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, визначений розділом VI Цивільного процесуального кодексу України.

Примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.

Крім того, не залишається поза увагою й те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Нормами ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, регламентовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Важливо зазначити, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 213/2012/16, на що, цілком обгрунтовано звернув увагу суд під час прийняття оскаржуваної ухвали.

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку, виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

У свою чергу, якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку, вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у разі незгоди з рішеннями державного виконавця вчинені по примусовому виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі, позивач не позбавлена права звернутись до Деснянського районного суду м. Києва із відповідною скаргою, а не шляхом ініціювання нового судового спору в межах адміністративного судочинства.

Колегія суддів, за наслідком розгляду апеляційної скарги, констатує, що заявлені позовні вимоги виникли із відносин, пов`язаних з невиконанням закладом охорони здоров`я рішення місцевого загального суду у трудовому спорі, даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом та віднесений до юрисдикції місцевого загального суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко