Справа № 640/15680/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Банк Альянс» до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Банк Альянс» (далі - Позивач, АТ «Банк Альянс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - Відповідач, НБ України) про визнання протиправним та скасування рішення від 08.08.2019 року №385/БТ про накладення штрафу на АТ «Банк Альянс».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 року відкрито провадження у справі.

Крім того у вересні 2019 року АТ «Банк Альянс» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про забезпечення адміністративного позову, в якій просило зупинити дію стягнення на підставі виконавчого документа - рішення НБ України від 08.08.2019 року №385/БТ про накладення штрафу на АТ «Банк Альянс».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2019 року задоволено повністю заяву АТ «Банк Альянс» та зупинено дію стягнення на підставі виконавчого документа - рішення НБ України від 08.08.2019 року №385/БТ про накладення штрафу на АТ «Банк Альянс» до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення НБ України є виконавчим документом та надійшло для примусового виконання до органів державної виконавчої служби, що вказує на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду з огляду на необхідність докладання значних зусиль для повернення сплаченої суми штрафу та виконавчого збору, повернення якого чинним законодавством не передбачено. Крім того, суд підкреслив, що обрання відповідного заходу забезпечення позову узгоджується з положеннями чинного законодавства та є пропорційним втручанням, адже оскарження у судовому порядку рішення НБ України не зупиняє його дію та виконання.

Не погоджуючись із викладеним в ухвалі рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що обраним способом забезпечення позову суд фактично зупинив дію оскаржуваного рішення, що прямо суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 151 КАС України та ст. 74 Закону України «Про Національний банк України». Наголошує, що жодних належних і допустимих доказів неможливості у подальшому виконати судове рішення АТ «Банк Альянс» у заяві про забезпечення позову не наведено, а відтак ухвала суду ґрунтується на припущеннях. Звертає увагу, що надання оцінки правомірності рішення від 08.08.2019 року №385/БТ може здійснюватися виключно у ході судового розгляду справи, а сплата виконавчого збору залежить виключно від волевиявлення Позивача, який міг виконати оскаржуване рішення добровільно.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.11.2019 року, яке у подальшому відкладено на 20.11.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Банк Альянс» просить залишити її без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову буде ускладено виконання рішення суду, зокрема, в частині повернення сплаченої суми штрафу та виконавчого збору, а відтак вжиті заходи забезпечення позову відповідають своїй меті.

У судовому засіданні представник Апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених в останній.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін з підстав обґрунтованості судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, остання обґрунтована тим, що на виконання органів державної виконавчої служби НБ України було направлено рішення від 08.08.2019 року №385/БТ про накладення штрафу на АТ «Банк Альянс». Оскарження у судовому порядку не зупиняє його дію, а тому, у випадку задоволення позову Позивачеві буде необхідно докласти значних зусиль та витрат для повернення сплаченої суми штрафу, а також загалі буде неможливо повернути сплачений виконавчий збір з огляду на відсутність нормативної регламентації його повернення.

При цьому, колегією суддів враховується, що матеріалами справи підтверджується факт надходження до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві заяви Голови Національного банку України від 29.08.2019 року №25-0006/44582/БТ про примусове виконання рішення НБ України від 08.08.2019 року №385/БТ (а.с. 41-50).

Судовою колегією враховується, що в силу положень ч. 5 ст. 74 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення Національного банку України про застосування заходу впливу у вигляді накладення штрафу є виконавчим документом та набирає законної сили з дня його прийняття.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

За правилами ч. 2 ст. 74 Закону України «Про Національний банк України» оскарження рішення, акта або дії Національного банку України не зупиняє їх виконання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у випадку несплати у добровільному порядку штрафу, накладеному рішенням Національного банку України, останній вправі звернутися до органів державної виконавчої служби з метою примусового його виконання. Направлення ж до примусового виконання такого рішення, попри його оскарження у судовому порядку, свідчить, що протягом судового розгляду даної справи державним виконавцем можуть вчинятися дії з примусового виконання згаданого рішення, шляхом, зокрема, накладення арешту на кошти і майно АТ «Банк Альянс», що може мати негативний вплив на фінансово-господарську діяльність банківської установи.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Питання дотримання НБ України вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення може та повинно бути здійснено виключно у межах розгляду і вирішення даної справи по суті позовних вимог. Разом з тим, встановлені судом першої інстанції ознаки, які об`єктивно свідчать про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих інтересів у майбутньому, та послідуюче прийняття рішення про вжиття заходів забезпечення позову відповідає меті згаданого інституту. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції жодним чином не надавалася оцінка правомірності спірної постанови, чим спростовується твердження Апелянта про вирішення Окружним адміністративним судом міста Києва спору до початку розгляду даної справи по суті.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року ) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що саме зупинення стягнення за оскаржуваним Позивачем рішенням про накладення штрафу є допустимим та пропорційним заходом забезпечення позову, невжиття якого може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, адже подальше примусове виконання органами державної виконавчої служби рішення про накладення штрафу може унеможливити нормальне функціонування суб`єкта господарювання та, у випадку задоволення позову, до тимчасової втрати грошових коштів.

Надаючи оцінку доводам Апелянта про порушення судом першої інстанції положень п. 4 ч. 3 ст. 151 КАС України та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про Національний банк України», якими встановлено заборону забезпечення позову шляхом зупинення рішень Національного банку України, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Колегія суддів погоджується з твердженням НБ України про те, що на законодавчому рівні заборонено вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення рішень Національного банку України. Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про необґрунтованість обраного судом першої інстанції заходу вжиття забезпечення позову у вигляді зупинення дії стягнення на підставі оскаржуваного рішення Національного банку України, оскільки чинним законодавством прямо заборонено зупиняти дію відповідних актів.

Разом з тим, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа Відповідачем помилково ототожнено з зупиненням рішення, оскільки у даному випадку на час розгляду і вирішення справи рішення від 08.08.2019 року №358/БТ залишається чинним, його дія не зупиняється та не скасовується, а лише здійснюється попередній процесуальний захист прав позивача, наслідком якого є зупинення вчинення виконавчих дій.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, з урахуванням особливостей вжиття заходів забезпечення позову у справах, предметом оскарження в яких є рішення, інші акти та дії Національного банку України, можливим способом забезпечення позову є саме зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. Зупинення ж дії стягнення на підставі виконавчого документа - рішення про накладення штрафу, фактично означає зупинення дії такого рішення в частині стягнення, що прямо суперечить наведеним вище нормативним приписам.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо обґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. Разом з тим, при визначенні виду забезпечення позову судом було залишено поза увагою положення п. 4 ч. 3 ст. 151 КАС України та ст. 74 Закону України «Про Національний банк України», у зв`язку з чим помилково окрім зупинення стягнення на підставі виконавчого документа ще й здійснено зупинення дії такого стягнення. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції - змінити, виключивши з абзацу другого її резолютивної частини слово «…дію…» після слова «Зупинити…».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції попри положення п. 4 ч. 3 ст. 151 КАС України та ст. 74 Закону України «Про Національний банк України» було помилково фактично вжито заходи забезпечення позову, передбачені як п. 1 ч. 1 ст. 151, так і п. 5 ч. 1 ст. 151 КАС України, наслідком чого оскаржувана ухвала підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національного банку України - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року - змінити, виключивши з абзацу другого її резолютивної частини слово «…дію…» після слова «Зупинити…».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 20» листопада 2019 року.