Справа № 819/821/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2019 року

Київ

справа №819/821/17

адміністративне провадження №К/9901/3044/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №819/821/17

за позовом Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс" до відділу державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з додатковою відповідальністю "Микулинецьке", Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Микулинецьке" на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Мартиць О.І., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2017 року, постановлену колегією суддів у складі: головуючого судді Обрізко І.М., суддів: Яворського І.О., Сапіги В.П.,

в с т а н о в и в :

Приватне агропромислове підприємство "Агропродсервіс" звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області від 01.11.2016, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 17309327, яким зареєстровано право оренди землі, а саме здійснено державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю "Микулинецьке" і ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,3282 га, кадастровий номер :01:001:0460.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач при прийнятті спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: речового права - права оренди земельної ділянки площею 2,3282 га, зобов`язаний був перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації. Однак, незважаючи на те, що вказана земельна ділянка перебувала в оренді позивача на підставі договору оренди землі, укладеного в 2012 році терміном на 10 років, державний реєстратор відділу державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області у 2016 році неправомірно здійснив повторну реєстрацію права оренди на цю ж саму ділянку.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2017 року, позов задоволено.

Суди встановили, що 01.10.2012 між ОСОБА_1 (Орендодавець) та Приватним агропромисловим підприємством «Агропродсервіс» (Орендар) укладено строком на 10 років з 01.10.2012 по 30.09.2022 договір оренди земельної ділянки площею 2,3282 га, кадастровий номер :01:001:0460.

Договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тернопільському районі, про що у Поземельній книзі вчинено запис № 04282 про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 04.12.2012.

Разом з тим, згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, відділом державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації 01.11.2016 зареєстровано право оренди землі цієї ж земельної ділянки площею 2,3282 га кадастровий номер :01:001:0460, номер запису про право 17309327 за Товариством з додатковою відповідальністю «Микулинецьке».

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуване рішення, прийняте державним реєстратором відділу державної реєстрації Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області про державну реєстрацію права оренди землі, порушує права Приватного агропромислового підприємства "Агропродсервіс", оскільки у цьому випадку допущено одночасне існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку.

Не погоджуючись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Товариство з додатковою відповідальністю "Микулинецьке" оскаржило їх у касаційному порядку. Просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Верховний Суд переглянув судові рішення у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу по суті, виходили з того, що цей спір є адміністративним.

Колегія суддів з такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час постановлення судами попередніх інстанцій рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (у вказаній редакції) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Чинною редакцією ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4).

Згідно із закріпленими в пункті 6 частини першої статті 20 зазначеного Кодексу (у відповідній редакції) правилами, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, сама по собі участь суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Якщо порушення своїх прав позивач, як юридична особа, вбачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу державної влади, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення її майнових прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами господарського судочинства.

У цій справі позивач, оскаржуючи рішення державного реєстратора, фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди і відсутністю такого права в іншої особи.

Так, в постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір про скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за третьою особою має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

В даному випадку, позивач також, звертаючись до суду з даним позовом, намагається захистити свій інтерес щодо земельної ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини виникли не лише щодо дій державного реєстратора при вчиненні оскаржуваної реєстраційної дії, а і щодо правомірності набуття речових прав на землю.

Отже, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, зважаючи на помилковість позиції судів попередніх інстанцій щодо наявності у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції, Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та закриття провадження у адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 354 КАС України.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 343, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Микулинецьке" задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2017 року скасувати.

Провадження у адміністративній справі №819/821/17 - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

А.І. Рибачук,

Судді Верховного Суду