Справа № 640/463/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

18 листопада 2019 року м. Київ№ 640/463/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особиВиконуючої обов`язки Міністра охорони здоров`я України ОСОБА_2 Кабінет Міністрів України Міністерство охорони здоров`я України
провизнання дій протиправними, відсутність компетенції (повноважень) та зобов`язання утриматись від вчинення дії,

за участі представників:

від позивача - Ніколаєнко А . В.,

від відповідача - Гасюк А.В.,

від третьої особи (КМУ) - Полець Д.М.,

від третьої особи (МОЗ) - Дяк Ю.М.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до виконуючої обов`язки Міністра охорони здоров`я ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Кабінету Міністрів України, Міністерства охорони здоров`я України, про визнання дій протиправними, відсутність компетенції (повноважень) та зобов`язання утриматись від вчинення дії (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.02.2019).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 станом на момент звернення з даним позовом до суду неправомірно та безпідставно реалізувала повноваження Міністра охорони здоров`я України та члена Кабінету Міністрів України, оскільки остання не може обіймати посаду виконуючої обов`язки Міністра охорони здоров`я України, з урахуванням відсутності такої посади у чинному законодавстві України та, відповідно, не визначення обов`язків для такої посади положеннями чинного законодавства, а як виконуюча обов`язки Міністра охорони здоров`я України відповідач не може здійснювати повноваження, передбачені для Міністра охорони здоров`я України, оскільки це є різними посадами. Також, за твердженням позивача, порушено порядок наділення ОСОБА_2 повноваженнями Міністра охорони здоров`я України, оскільки таке призначення здійснюється Верховною Радою України за поданням Прем`єр-Міністра України за умови складання особою присяги. Проте, у всупереч вказаному, відповідача на вказану посаду призначено розпорядженням Кабінету Міністрів України, яке, на думку позивача, є неправомірним. Крім того, у позовній заяві наголошено на тому, що ОСОБА_2 не відповідає вимогам, які висуваються до Міністра охорони здоров`я України та члена Кабінету Міністрів України, у зв`язку з наявною у вільному доступі у мережі інтернет інформації про наявність у ОСОБА_2 громадянства Сполучених Штатів Америки .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.02.2019 адміністративну справу №640/463/19 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О. та призначено підготовче засідання у справі.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, судом 30.09.2019 ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання з`явились представники осіб, які беруть участь у справі. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.02.2019. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у відзиві, в якому зазначено, що питання призначення на посаду Міністра охорони здоров`я України не відноситься до компетенції відповідача. При цьому, за твердженням останнього, правомірність призначення ОСОБА_2 на посаду першого заступника Міністра охорони здоров`я України, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №511-р, встановлена під час судового розгляду справи №826/14971/16. Надалі, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2016 №550-р виконання обов`язків Міністра охорони здоров`я України тимчасово покладено на першого заступника Міністра охорони здоров`я України ОСОБА_2 , яке не оскаржено та не скасовано у встановленому для цього порядку. Крім того, представник відповідача наголосив, що у матеріалах справи відсутні докази, що свідчать взагалі про порушення відповідачем прав позивача. Представники третіх осіб також вказали про необґрунтованість заявлених позовних вимог, підтримавши позицію представника відповідача.

Крім того, представниками відповідача та третіх осіб повідомлено, що станом на момент розгляду даної справи судом ОСОБА_2 звільнено з посади першого заступника Міністра охорони здоров`я України за власним бажанням, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.09.2019 №713-р, що фактично свідчить про відсутність у відповідача статусу суб`єкта владних повноважень. Вказане, на думку представника відповідача, є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, про що зазначено у клопотанні про закриття провадження у справі від 30.09.2019. Побідні за змістом клопотання також подано представниками третіх осіб.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач фактично вказує на відсутність у ОСОБА_2 законодавчо мотивованих підстав для зайняття нею посади виконуючої обов`язки Міністра охорони здоров`я України, з огляду на що, такі дії останньої позивач вважає протиправними та просить суд зобов`язати ОСОБА_2 утриматися від вчинення дій з виконання обов`язків Міністра охорони здоров`я України.

У той же час, судом встановлено, що станом на момент розгляду даної адміністративної справи судом ОСОБА_2 звільнено з посади першого заступника Міністра охорони здоров`я України за власним бажанням, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.09.2019 №713-р. При цьому, наразі посаду Міністра охорони здоров`я України займає Скалецька Зоряна Степанівна , призначена постановою Верховної Ради України від 29.08.2019 №12-ІХ.

Таким чином, станом на момент розгляду даної справи судом оскаржуване порушення суб`єктом владних повноважень - ОСОБА_2 , як виконуючою обов`язки Міністра охорони здоров`я, - а саме: зайняття нею відповідної посади, було усунуто шляхом звільнення з посади першого заступника Міністра охорони здоров`я України за власним бажанням.

Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 , як і будь-який громадянин, має законний інтерес щодо забезпечення державою його права на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. На підставі викладеного, позивачем наголошено, що дії та рішення особи, яка здійснює повноваження Міністра охорони здоров`я України, безпосередньо впливали на права, свободи та інтереси громадян України у сфері охорони здоров`я.

Під час розгляду справи судом, представником позивача також вказано про те, що у період з 01.08.2016 ОСОБА_2 виконувала повноваження Міністра охорони здоров`я України та члена Кабінету Міністрів України, приймаючи певні рішення та вчиняючи певні дії.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини цього рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Разом з тим, слід зазначити, що ані у позовній заяві, ані у письмових поясненнях чи під час засідань суду позивачем та його представником чітко не зазначено про те, якими саме прийнятими рішеннями чи вчиненими діями ОСОБА_2 , як виконуючого обов`язки Міністра охорони здоров`я України, порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, які б наразі підлягали поновленню у судовому порядку з урахуванням факту звільнення відповідача з посади першого заступника Міністра охорони здоров`я України за власним бажанням.

З огляду на викладене, суд виходить з того, що оскаржувані порушення наразі усунуто відповідачем, з урахуванням відсутності у суду підстав вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. Протилежного суду під час розгляду справи не доведено.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Таким чином, провадження у справі №640/463/19 підлягає закриттю, з огляду саме на п. 8 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, щодо мотивування клопотань представників відповідача та третіх осіб про закриття провадження у справі положеннями п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, у силу яких суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд вказує на необґрунтованість таких мотивів, виходячи з встановлених вище обставин справи. Відтак, клопотання останніх про закриття провадження у справі з наведених підстав задоволенню не підлягає.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 2 ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись п.8 ч.1 ст. 238, ст.ст. 239, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження у справі №640/463/19.

2. Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою вимогою не допускається.

3. Копію цієї ухвали направити учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок