Справа № 420/3205/19
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3205/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року по справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, (далі позивач, ФСЗІ) звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1 ), в якому просив стягнути з відповідача суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у 2018 року в розмірі 23812,50 грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 543,02 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до звіту ФОП ОСОБА_1 про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 8 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 0 особа. У зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів на 1 особу, встановленого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» позивачем було нараховано ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарські санкції в розмірі 23812,50 грн та пеню в розмірі 543,02 грн, які позивач і просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року в задоволенні позову Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - відмовлено.

В апеляційній скарзі Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт наводить доводи, що ідентичні доводам, викладеним в обґрунтування позовних вимог та наголошує на тому, що відповідачем відповідно до чинного законодавства норматив робочіх місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2018 року не виконано.

У відзиві на апеляційну скаргу, ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року - залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем, ФОП ОСОБА_1 , 28.02.2019 року подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ), в якому у рядку 01 «Середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) вказано - 8,3; в рядку 02 «середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - вказано « 0»; у рядку 03 «Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (осіб) - 0.

За результатами опрацювання вищезазначеного звіту Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів дійшло висновку про те, що відповідач повинен був створити 1 робоче місце, проте не створив жодного, за що передбачена адміністративно-господарська відповідальність.

При здійсненні розрахунку адміністративно-господарських санкцій відділення Фонду керувалось Інструкцією щодо заповнення форми № 10-ПІ поштово-річна «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів», затвердженої Наказом Мінпраці України від 10.02.2007 № 42.

Так, відповідно до розрахунку суми адміністративно-господарських санкцій сума відрахувань за 1 нестворене робоче місце становить 23 812,50 грн; середньорічна заробітна плата 381 х 1000 : 8 = 67625 грн; сума адміністративно-господарських санкцій = 47 625 х 1 : 2 = 23812,50 грн. Розмір пені станом на 23.05.2019 розраховано наступним чином: 38 днів (15.04.2019 - 23.05.2019) х 14,29 грн ((23812,50 х 0,06) : 100) = 543,38 грн.

Вказані суми адміністративно-господарських санкцій та пені відповідачем добровільно не сплачені, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а тому, оскільки відповідачем виконано вимоги чинного законодавства щодо організації працевлаштування інвалідів, адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій нараховані позивачем безпідставно.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 ст. 20 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч. 2 ст. 20 Закону).

Діючим законодавством встановлюється обов`язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів.

Наведене свідчить про те, що на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.

Згідно матеріалів справи, наказом № 1 від 01.01.2018 року ФОП ОСОБА_1 затверджено штатний розпис 7 (сім) штатних одиниць (продавців - 6; водій - 1).

Розпорядженням № 13 від 01.09.2018 року прийнято на посаду водія ОСОБА_2 , якого направлено до ФОП ОСОБА_1 для відбування покарання у вигляді виправних робіт за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду.

У зв`язку із цим наказом № 5 від 01.09.2018 року ФОП ОСОБА_1 внесено зміни до штатного розпису та введено посаду водія в кількості 1 штатної одиниці.

Листом від 05.12.2018 року № 33 ФОП ОСОБА_1 повідомлено начальника Ізмаїльського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області про те, що ОСОБА_2 з 03.12.2018 на роботу не виходить, на телефонні дзвінки не відповідає, причини невиходу на роботу невідомі. Трудовий договір розірвано в березні 2019 р. через порушення ОСОБА_2 умов трудового договору та невихід на роботу.

Поряд із тим, 09.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 від працівника ОСОБА_3 .надійшла заява про звільнення за власним бажанням з 26.12.2018 року.

Наказом № 6 від 10.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 внесено зміни до штатного розпису, затвердженого наказом № 1 від 01.01.2018, та виведено з штатного розпису 1 штатну одиницю - посаду водія.

22.12.2018 року від працівника ОСОБА_3 надійшла заява про відкликання попередньої заяви про звільнення за власним бажанням.

Наказом № 7 від 25.12.2018 року ФОП ОСОБА_1 скасовано наказ № 6 від 10.11.2018 року у зв`язку із вищезазначеною заявою ОСОБА_3 від 22.12.2018 року про відкликання заяви про звільнення.

Таким чином, судом встановлено, що в результаті працевлаштування ОСОБА_2 , якого до ФОП ОСОБА_1 було направлено центром пробації для відбування покарання за вироком у вигляді виправних робіт, відповідачем було внесені зміни до штатного розпису в бік його збільшення на 1 посаду, в результаті чого з 01.09.2018 кількість працівників у ФОП ОСОБА_1 зросла до 8.

Згідно Наказу Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 форма № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Судом встановлено, що вищевказана вакансія водія була створена наказом № 5 від 01.09.2018 на виконання повідомлення органу пробації, і не пов`язана із відкриттям вакансії через наявність попиту на робочу силу або у зв`язку зі звільненням працівника, робоче місце якого стало вакантним, а тому, на думку суду, у відповідача не виникло обов`язку звітувати за формою № 3-ПН, оскільки попиту на робочу силу у підприємця не було.

Крім того, відповідно до п.3.2.5 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 № 286, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Згідно матеріалів справи, протягом 2018 року в періоді з січня по серпень (тобто протягом восьми місяців) у ФОП ОСОБА_1 працювало 7 осіб, а в періоді з вересня по грудень (тобто протягом чотирьох місяців) - 8 осіб, в результаті чого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік склала 7,3 ((7 працівників х 8 місяців) + (8 працівників х 4 місяці) / 12), проте відповідачем помилково у звіті №10-ПІ за 2018 рік вказано 8,3. Зазначені розбіжності відповідач не зміг пояснити, посилаючись на подання звітності його бухгалтером.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» при розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення, тобто в даному випадку в результаті заокруглення показник кількості робочих місць складає 7.

В той же час, для фізичної особи, яка використовує найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо працює від 8 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, як доречно зауважено судом першої інстанції, в ході перевірки дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства контролюючим органом вищезазначені обставини не були встановлені та не перевірялись. Натомість, виходячи з помилково зазначеного відповідачем показника середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу 8,3, замість 7,3, за 2018 рік, контролюючим органом прийнято рішення про застосування адміністративно-господарської санкції за порушення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

При цьому, юридична відповідальність є однією з форм захисту суспільства та держави від посягань на відповідні цінності, головними з яких відповідно до статті 3 Конституції України є людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека. Юридична відповідальність ґрунтується, у першу чергу, на державному примусі як специфічному впливі на поведінку особи, заснованому на організованій силі та спрямованому на безумовне виконання санкціонованих державою правил поведінки (норм права). Такий примус передбачає його регламентованість виключно законом, наявність чітко встановлених меж застосування та здійснення лише компетентним суб`єктом владних повноважень.

Мета притягнення правопорушника до юридичної відповідальності обумовлена цілями, заради яких вона запроваджується. До таких основних цілей належать: охоронна, правозабезпечувальна, правовідновлювальна, попереджувальна, процедурно-процесуальна, виховна, каральна (штрафна).

Заявлена до стягнення Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів в розглядуваному адміністративному позові сума є адміністративно-господарською санкцією, яка переслідує каральну (штрафну) ціль юридичної відповідальності, метою якої є покарати правопорушника у формі понесення ним додаткових втрат, зокрема, майнового характеру.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції ФОП ОСОБА_1 не було допущено правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а тому правові підстави для настання господарсько-правової відповідальності для ФОП ОСОБА_1 відсутні.

Доводи апеляційної скарги спростовуються викладеним, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року по справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій та пені- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 21.11.2019 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.