Справа № 260/284/19
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10857/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Запотічного І.І., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року, прийняте суддею Іванчулинця Д.В., у м.Ужгород о 10 годині 10 хвилині у справі № 260/284/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 О.В. (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі відповідач), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, від 21 лютого 2019р., про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, висновки не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що залишив країну походження, оскільки міг реально зазнати переслідування від представників терористичного угрупування ОСОБА_3 -Шабааб, котрі хотіли примусити його воювати на їх боці. Через страх бути вбитим за відмову приєднатися до угрупування, втік із Сомалі в пошуках безпечної країни. Йому невідома доля батька з братом та інших членів родини, тому повертатись в Сомалі немає до кого і більше того небезпечно. Повернутися до Сомалі не бажає через відсутність захисту з боку держави та через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту між ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та урядом, а також систематичного порушення прав людини і загальнопоширеного насильства в Сомалі з боку усіх учасників протистояння. Вказує, що на підтвердження обґрунтованого побоювання позивача переслідування з боку ОСОБА_5 у засобах масової інформації та Інтернет, є достатньо загальнодоступних та відкритих джерел, що підтверджують переслідування осіб чоловічої статі призовного віку угрупуванням ОСОБА_5 та примусове їх вербування, а також щодо вбивства за відмову служити на їх боці.

Вважає поверхневим підхід відповідача до розгляду заяви, оскільки з протоколу співбесіди від 11.02.19р. вбачається, що ні одного уточнюючого запитання щодо не відповідностей повідомлених фактів, які відповідач поставив під сумнів, за весь час розгляду заяви не було поставлено позивачу і не було запропоновано надати пояснення щодо цих розбіжностей.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, який обгрунтовує аналогічно позовним вимогам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача, через посадову особу Мукачівського прикордонного загону ДПС України, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив побоювання зазнати переслідувань з боку представників терористичного угрупування «Аль-Шабааб» та нестабільну ситуацію в країні походження.

11.02.2019 з позивачем проведено співбесіду, з протоколу якої вбачається, що 30 серпня 2018 року заявника депортувала ОСОБА_6 Аравія до - ОСОБА_7 . А вже через чотири або п`ять днів до будинку діда, в якому запинився заявник з батьком та братом, в місті Афгоє навідалися представники « ОСОБА_8 -Шабааб» і бажали говорити з батьком. Сам заявник з представниками ОСОБА_8 - ОСОБА_4 контакту не мав. Тобто, заявник користується загальновідомою інформацією щодо ситуації у країні та не має особистих погроз, а ні з боку уряду, а ні з боку угрупування ОСОБА_9 (а.с.39 - 47)

На підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 21 лютого 2019 р. № 30 позивачу направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З покликанням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 55, 56).

Вважаючи зазначене рішення відповідача неправомірним, позивач звернувся до суду.

Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено правомірність оспореного рішення, виходячи з наступного.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - ч. 2 ст. 5 Закону.

Відповідно до п. 7 ст. 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися п.6 ст.8 Закону.

Згідно п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України 07.09.2011р. № 649 (далі - Правила) під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із позивачем з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 повідомив, що у нього відсутні документи, які б посвідчували його особу. Відразу, після нелегального прибуття в Україну ОСОБА_1 не звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проживав на території, яка контролюється урядовими та миротворчими військами, де представники антиурядових формувань не мали можливості активно діяти. Тактична стратегія « ОСОБА_8 -Шабааб» полягає у відході до сільської місцевості для підриву провладних настроїв у населення.

Будь-якої інформації про переслідування рідних позивача чи іншу небезпеку для їх життя чи здоров`я в Могадишо матеріали особової справи шукача захисту не містять і таке не встановлено судами під час розгляду справи. ОСОБА_1 безперешкодно залишив країну походження, прямуючи до Російської Федерації. В Російській Федерації перебував протягом одного місяця, де міг в установленому порядку звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що вкотре ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні походження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства). Позивачем не надано доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. Не приймав участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав. Позивачем не зазначено обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Окрім того, апеляційний суд окремо обумовлює й ту обставину, що позивач був повернутий в Україну у порядку процедури реадмісії з Угорщини, що суд розцінює, як намагання позивача потрапити в країни Західної Європи, зокрема, Німеччини, що й узгоджується з поясненнями самого позивача, даними при його опитуванні, а не з метою уникнення будь-яких перешкод чи інших обставин, що дають підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується, що відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року у справі № 260/284/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді І. І. Запотічний
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 21.11.19