Справа № 520/4729/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 р.Справа № 520/4729/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Сенегал ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.08.19 року по справі № 520/4729/19

за позовом Громадянина Республіки Сенегал ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Республіки Сенегал ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 59-19 від 23.04.2019 року;

-скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 360 від 28.11.2018 року;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Республіки Сенегал ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є громадянином Республіки Сенегал, через побоювання стати жертвою переслідувань та ув`язнення у Республіки Сенегал позивач був змушений залишити територію Республіку Сенегал та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свою громадянську позицію та учать у групі сенегальських активістів Y'en a Marre а також за своє життя та здоров`я. Стверджує, що у Сенегалі для позивача існує постійна загроза життю, безпеці та свободі через, загрозу застосування тортур, принижуючого гідність поводження та систематичні порушення прав людини. Так, 28.11.2018 року позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28.11.2018 року позивач отримав повідомлення Головного управління ДМС України в Харківській області № 102 від 28.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Головного управління ДМС України в Харківській області № 360 від 28.11.2018 року, оскільки заява позивача є необґрунтованою. 29.11.2018 року позивач подав до ДМС України скаргу на наказ міграційної служби № 360 від 28.11.2018 року, яку висновком ДМС України від 22.04.2019 року № 2018КН0075 та рішенням ДМС України № 59-19 від 23.04.2019 року відхилено. Просить захистити його права та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

27 серпня 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов громадянина Республіки Сенегал ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказав на те, що судом першої інстанції не враховано, що ситуація в країні походження з часу його прибуття і по теперішній час не змінилася та, що при поверненні до республіки Сенегал на нього очікують переслідування через його громадянську позицію та учать у групі сенегальських активістів Y'en a Marre, а також для нього існує постійна загроза життю, безпеці та свободі через, загрозу застосування тортур, принижуючого гідність поводження та систематичні порушення прав людини. Стверджує, що судом не враховано ситуацію по країні його походження. Отже, з викладених підстав, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на викладені доводи, а також безпідставність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер відсутній; проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Ніамон, Республіка Сенегал, сенегалець за національністю, мусульманин - за віросповіданням, неодружений, має середню освіту, яку отримав у 2012 році в ліцеї Аліе Сітеатта Уссує. У країні громадянської належності займався командним видом спорту - футболом, в сезоні 2015-2016 року був гравцем - півзахисником клубу Акапес.

Позивач зазначив, що з 2011 року позивач є учасником руху Y'en a Marre. В середині лютого 2018 року, будучи учасником руху Y'en a Marre, при організації нових президентських виборів у країні його громадянської належності багатьох членів цього руху почали затримувати, оскільки останні виходили на маніфести проти цього. З цією ситуацією у позивача з`явилось почуття загрози його життю, у зв`язку з чим він вирішив покинути країну громадянської належності.

За порадою товариша, який на даний час знаходиться в Німеччині, ОСОБА_2 Юба як футболіст знайшов агента, який займається оформленням всіх документів на спортивні поїздки, та оформив візу типу С (мета поїздки С-09 - діяльність у сфері культури, науки, освіти, спорту), яка була дійсна з 11.01.2018 року по 11.04.2018 року. Вилетівши авіасполученням з аеропорту Блез-Діань (або аеропорт Дакара) транзитом через Туреччину позивач вперше перетнув державний кордон України 15.03.2018 року в міжнародному аеропорті Бориспіль. Разом зі своєю футбольною командою заявник з м. Києва виїхав до м. Ужгород, з метою тестування та проведення футбольного матчу з футбольною командою Металург. 27.03.2018 року, у паспортний документ позивача Ужгородським РВ ГУДМС України проставлено штамп про скорочення тимчасового перебування останнього до 30.03.2018 року та штамп про транзит на 72 години по маршруту до Борисполя. Після повернення з Ужгорода до Києва позивач виїхав в тур до Польщі.

04.04.2018 року перетнувши пункт пропуску України з Польщею Мостиська, позивач виїхав з території України. На пропускному пункті Польщі Медика йому відмовили у в`їзді, тому 05.04.2018 року ОСОБА_1 повернувся до України та приїхав до м. Харкова.

08.11.2018 року позивач звернувся особисто із заявою № 75 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ Головного управління ДМС України в Харківській області та надав фотокартки, копію свого паспорту, його переклад, а також переклади свідоцтва про народження, атестації клубу, витягу оцінок з ліцею, свідоцтв про смерть батьків (а.с. 50 - 59).

За результатами розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п.6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Головним управлінням ДМС України в Харківській області складено висновок від 28 листопада 2018 року (справа №2018КН0075) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно гр. Республіки Сенегал ОСОБА_1 (а.с. 68 - 76).

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 28.11.2018 року № 360 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно гр. Республіки Сенегал ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с. 77 - 79).

Не погодившись із наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 28.11.2018 року № 360 позивач подав 06.12.2018 року скаргу до ДМС України із вимогою його скасування та зобов`язання міграційного органу прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно гр. Республіки Сенегал ОСОБА_1 (а.с. 80 - 83).

За результатами розгляду скарги позивача від 06.12.2018 року (Д-16206-18) ДМС України складено висновок від 22.04.2019 року, в якому зазначено, що ДМС України погоджується із висновками ГУ ДМС в Харківській області про те, що заявником, гр. Республіки Сенегал ОСОБА_1 , не було повідомлено та доведено правдоподібних фактів наявності серйозної шкоди, які б дозволили визнати його особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84 - 88).

Рішенням ДМС України від 23.04.2019 року № 59-19 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89).

Не погоджуючись із наказом ГУ ДМС України в Харківській області № 360 від 28.11.2018 року та рішенням ДМС України № 59-19 від 23.04.2019 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що позивач на момент звернення до міграційного органу із заявою-анкетою 08.11.2018 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дійсно мав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку уряду Республіки Сенегал за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту,втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і якимнадано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (Закон № 3671-VI).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно із частиною шостою статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі - Керівництва): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пункт 66 Керівництва: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 95 Керівництва: У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, гр. Республіки Сенегал ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Під час проведення анкетування позивач зазначив, що його країні Сенегал дотепер відбувається регіональний конфлікт з 1992 року між урядовою владою та групою сенегальських активістів Y'en a Marre. Через те, що позивач брав участь у протестах проти ефективного уряду на півдні країни у місті Касаманка, уряд Республіки Сенегал його розшукує, тому він звернувся за захистом в Україну. Його батьки загинули під час сутичок з урядовими військами, вони боролися за автономність Касаманки. Після того позивач переїхав до міста Дакар, де ховався від небезпеки та продовжував своє навчання, а також приймав участь у діяльності групи сенегальських активістів Y'en a Marre. Членів цього руху постійно переслідувала поліція використовуючи стосовно членів громадського руху фізичне насильство, зокрема, по відношенню до позивача, залякували та арештовували їх. Позивач ховався від поліції, оскільки його життю та здоров`ю загрожувала небезпека.

Через побоювання стати жертвою переслідувань через громадську позицію та участь у групі сенегальських активістів Y'en a Marre з 2011 року та постійної загрози життю, безпеці та свободі у ситуації загальнопоширеного насильства, тортур та систематичного порушення прав людини позивач (заявник) зазначив, що не може повернутись до Республіки Сенегал.

При цьому, у наданих ОСОБА_1 перекладах свідоцтв про смерть батьків, зазначено, що мати позивача, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 з причин захворювання, а батько позивача, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у своєму будинку внаслідок хвороби.

З огляду на зазначене, твердження позивача в анкеті, що батьки ОСОБА_1 загинули під час сутичок урядових військ проти людей, які борються за автономію Касаманс, територію, на якій він проживав, що також змусило його переїхати до Дакару з метою збереження свого життя, спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, в заяві - анкеті від 08.11.2018 року Діеме ОСОБА_5 вказав, що сутички між групою сенегальських активістів Y'en a Marre та урядом Сенегалу існують з 1992 року.

Як зазначено в протоколі співбесіди від 22.11.2018 року, позивач зазначив, що протягом 7 років, з 2011 - 2018 року, був членом молодіжної групи сенегальських активістів Y'en a Marre і тільки у лютому 2018 року відчув небезпеку для себе, будучи її членом.

Проте, у висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 28.11.2018 року (справа №2018КН0075) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що на веб-сайті цього громадського руху інформації зазначено про діяльність руху з 2011 року. Доказів того, що він єє членом цієїпартії не надав.

Тобто, інформація про те, що зіткнення між групою сенегальських активістів Y'en a Marre та урядом Сенегалу почалися з 1992 року також спростовуються. Будь-якої іншої інформації на спростування зазначеного позивачем (заявником) не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

З приводу доводів апелянта про побоювання переслідування з бору державної влади Сенегала, оскільки він є членом групи сенегальських активістів Y'en a Marre та щодо застосування до нього з боку поліції фізичного насильства через сутички об`єднання з урядом, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до пункту 51 Керівництва, не існує загально визначеного поняття переслідування. Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.

Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/ЕU від 13 грудня 2011 року Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під захист, а також змісту цього захисту, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини.

Як зазначено самим ОСОБА_1 у ході проведеної з міграційною службою співбесіди від 22.11.2018 року, випадок коли його вдарили по нозі під час розгону демонстрації, в якій він приймав участь, був поодиноким.

Позивачем не доведено факту того, що фізичні дії (а саме удар по нозі) були направлені особисто до нього, а не до усіх членів сенегальських активістів Y'en a Marre які приймали участь у мітингу в Сенегалі. Отже, такий поодинокий випадок (а саме удар по нозі) не може кваліфікуватись як акт переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва.

Крім того, з матеріалів особової справи вбачається, що за інформацією, розміщеною на веб-сайті за посиланням https://www.refworld.org/docid/5b964c924.html щодо Республіки Сенегал інформацією: ...Сенегал є однією з найстабільніших демократій в Африці і з 2000 року піддався двом мирним передачам влади між конкуруючими партіями. Згодом ставлення уряду до громадянських свобод покращився, і країна рюма своїми відносно незалежними засобами масової інформації та громадським участю у вільному самовираженні і дебати, хоча закони про дифамацію та інші закони продовжують обмежувати свободу преси....

Як свідчить інформація по країні походження, на території Республіки Сенегал не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження, тому доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції інформації по країні походження позивача, колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вказує на те, що інформація по країні походження позивача та аналіз його побоювань дозволяють зробити висновок про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки позивачем не надано жодного доказу та не наведено жодного конкретного прикладу, який би свідчив про загрозу його життю і здоров`ю в країні походження, позивач сам безпосередньо не отримував погроз та протягом співбесіди зазначав про можливу загрозу його життю здоров`ю, а не про реальні факти таких загроз.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлене в ході співбесіди з працівниками міграційної служби побоювання ОСОБА_2 Юба зазнати переслідування з боку державної влади Республіки Сенегал, оскільки він є членом молодіжного руху сенегальських активістів Y'en a Marre, не знайшло свого підґрунтя, а відтак не може вважатися правдоподібним.

Крім того, матеріали особової справи позивача свідчать про відсутність будь-якої дискримінації з боку уряду Республіки Сенегал стосовно нього. ОСОБА_1 не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Доказів та обґрунтованих пояснень, які б свідчили про переслідування позивача за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що позивач на момент звернення до міграційного органу із заявою-анкетою 08.11.2018 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дійсно мав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку уряду Республіки Сенегал за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 року по справі №815/3007/17 (адміністративне провадження №К/9901/16045/19), яка в силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на тривале незаконне перебування позивача на території України.

Так, відповідно до ч.5 ст. 5 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно інформації особової справи №2018КН0075, позивач з березня 2018 року незаконно перебував на території України, проте тільки у листопаді 2018 року особисто звернувся до територіального органу ДМС із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, особова справа позивача №2018КН0075 також містить інформацію стосовно того, що ОСОБА_1 на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував на території України нелегально. Заявник до міграційного органу надавав матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 статті 203 КУпАП, що зафіксовано протоколом про адміністративне правопорушення ПР МХК № 123099 від 18.10.2018 року.

Вказана інформація не спростована наявними в матеріалах справи доказами.

В постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17, висновки якої згідно ч.5 ст. 242 КАС України враховується при вирішенні даної справи, зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про сутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

В апеляційній скарзі позивачем не надано жодних змістовних та обґрунтованих пояснень стосовно звернення до міграційної служби через такий проміжок часу, між моментом прибуття позивача на територію України та зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, вимоги ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що, у спірних правовідносинах відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їм надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку міграційний орган, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятих ним наказу ГУ ДМС України в Харківській області № 360 від 28.11.2018 року та рішення ДМС України № 59-19 від 23.04.2019 року, оскільки за результатами розгляду особової справи позивача №2018КН0075 разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для життя останнього стати в Республіці Сенегал, громадянином якої є позивач, жертвою переслідувань через учать ОСОБА_2 ОСОБА_5 у групі сенегальських активістів Y'en a Marre, що свідчить про відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Сенегал ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року по справі № 520/4729/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 21.11.2019 року