Справа № 932/14760/19(2а/932/818/19)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 932/14760/19
провадження №2а/932/818/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року (суддя Литвиненко І.Ю.) у справі №932/14760/19 (провадження №2а/932/818/19) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за № ПН МДН 000021 від 18 вересня 2019 року та скасувати рішення за № 83 від 18 вересня 2019 року про його примусове повернення за межі України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Сімоном С.А. винесено постанову за № ПН МДН 000021 про накладення на нього адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КпАП України, у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. Вказане рішення позивач вважав необґрунтованим, оскільки термін перебування на території України він перевищив із поважних причин, а саме через перебування на стаціонарному лікуванні, що перешкодило своєчасно звернутися із заявою про продовження терміну перебування на території України. Крім цього вказував на те, що відповідачем не було враховано усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, а саме те, що на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей.

Також вказував на те, що 18 вересня 2019 року головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Литовченком К.Ю. прийнято рішення за № 83 про його примусове повернення за межі України та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17 жовтня 2019 року. Вказане рішення прийнято посадовою особою відповідача з підстав порушення терміну перебування на території України, який, як зазначав позивач, він перевищив з поважних причин.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019

року у задоволенні позову відмовлено. Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації. Оскаржувані позивачем рішення прийняті з огляду на перевищення ним терміну перебування на території України. Надаючи оцінку аргументам позивача щодо поважності причин перевищення строку перебування на території України, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість останнього звернутися до органів Міграційної служби із заявою про продовження терміну перебування на території України, як не було надано доказів і того, що на утриманні позивача знаходяться двоє малолітніх дітей. З цих підстав, враховуючи встановлений факт перевищення позивачем терміну перебування на території України, що останнім і не заперечувалось, суд вказав на правомірність оскаржуваних рішень відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про не підтвердження позивачем поважності причин перевищення терміну перебування на території України. З цього приводу позивач вказує на те, що суду були надані докази його перебування на лікуванні у закладі охорони здоров`я і вказані докази, на думку позивача, підтверджували неможливість своєчасного звернення із заявою про продовження терміну перебування на території України. Крім цього, позивач звертає увагу на те, що поза увагою суду залишилися ті обставини, які свідчать про те, що позивач перебував на території України на запрошення учбового закладу - Університет ім.Альфреда Нобеля. У свою чергу, як стверджує позивач, приймаюча сторона була зобов`язана своєчасно подати до органу Міграційної служби заяву про продовження строку перебування позивача на території України, але цього зроблено не було. З цих підстав позивач також вказує на те, що суд першої інстанції був зобов`язаний притягнути до участі у справі в якості третьої особи Університет ім.Альфреда Нобеля.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.

Відповідно до копії витягу із наказу № 66-02-У від 21 серпня 2019 року, ОСОБА_1 з 01 вересня 2019 року зарахований до складу студентів першого курсу магістратури за спеціальністю «Менеджмент. Бізнес адміністрування» Університету ім. Альфреда Нобеля.

Вступ позивача до Університету ім. Альфреда Нобеля відбувся на підставі письмового запрошення від 12 червня 2019 року (а.с. 13).

Відповідно до копії особистого паспорту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , він перетинав кордон України у поточному році, за напрямком в`їзд, двічі, а саме: 13 травня та 02 вересня 2019 року, а виїжджав із України 28 липня 2019 року.

Згідно розрахунку строку тимчасового перебування ОСОБА_1 на території України, який виконано відповідно до положень Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 №884 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 серпня 2015 року за №944/27389), упродовж 180 днів, у період часу з 23 березня по 18 вересня 201 року, ОСОБА_1 перебував на території України у загальній кількості 94 дні.

18 вересня 2019 року заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Сімоном С.А. винесено постанову за № ПН МДН 000021 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу, у розмірі 1 700 гривень за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КпАП України, що виразилось у порушенні ним правил перебування іноземців в Україні, тобто в ухиленні від виїзду із України, після закінчення терміну перебування.

Крім цього, 18 вересня 2019 року головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Литовченком К.Ю. прийнято рішення за № 83 про його примусове повернення за межі України та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17 жовтня 2019 року. Вказане рішення прийнято з підстав порушення терміну перебування на території України.

Правомірність та обґрунтованість постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення за межі України є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною 3 ст. 9 вказаного Закону визначено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Згідно із положеннями п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш, як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав із безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули, зокрема, з держав із безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну. Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів. Заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС. Перелік документів, які додаються до заяви, визначені цим Порядком.

Отже зазначеними нормами права визначено обов`язок іноземців неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, в контексті спірних відносин дотримуватися строків перебування на території України; визначено строки перебування на території України; визначено порядок та умови продовження строку перебування на території України.

Встановлені обставини справи, які не заперечуються позивачем, свідчать про те, що останній перевищив термін перебування на території України та в установлені Порядком строки не звертався до органу ДМС із заявою про продовження такого строку.

В той же час, встановлення таких обставин є підставою як для притягнення іноземця до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.203 КУпАП так і для прийняття рішення про примусове повернення з України.

Не заперечуючи того, що сам факт порушення іноземцем терміну перебування на території України може бути підставою для притягнення такого іноземця до адміністративної відповідальності та прийняття рішення про його примусове повернення з України, позивач вказував на те, що перевищення терміну перебування на території України пов`язано з поважними причинами, а саме перебування його на стаціонарному лікуванні, і саме вказані обставини унеможливили його звернення до органу ДМС із заявою про продовження терміну перебування на території України.

На підтвердження таких обставин позивачем надано Виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 13.09.2019р., яку видано КЗ «Дніпровська міська клінічна лікарня № 4» ДМР.

Згідно із вказаною випискою ОСОБА_1 проходив амбулаторне лікування у період часу з 02 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року у зв`язку із закритою травмою грудної клітини, забою грудної клітини зправа. ОСОБА_1 , у зв`язку із отриманою побутовою травмою, з урахуванням відсутності кісткової патології, що встановлено рентгенологічним дослідженням, призначено прийняття знеболювальних засобів та фізіотерапію, рекомендовано звернення до пульмонолога.

Досліджуючи надані позивачем докази, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач проходив амбулаторне лікування. З цих підстав суд першої інстанції правильно вказав на те, що факт перебування ОСОБА_1 на лікуванні в КЗ «Дніпровська міська поліклініка № 4» ДМР, в умовах стаціонару, що могло б перешкоджати його звернення до ГУ ДМС України у Дніпропетровській області із заявою про продовження у встановленому порядку терміну перебування в Україні, не знайшов свого підтвердження.

Вказані висновки суду першої інстанції аргументами позивача, які наведені в апеляційній скарзі, не спростовуються. Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що він перебував на лікуванні в КЗ «Дніпровська міська поліклініка № 4» ДМР, що підтверджується наданою Випискою. В той же час, такі аргументи позивача не свідчать про те, що він перебував на стаціонарному лікуванні, як про те ним зазначено у позові, а отже не свідчать і про неможливість звернення із заявою про продовження терміну перебування на території України, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, сам факт амбулаторного лікування, тобто лікування яке не пов`язане з постійним перебуванням у медичному закладі, не позбавляло позивача об`єктивної можливості звернутися із такою заявою до відповідача, при цьому, враховуючи і ту інформацію, яка зазначена у Виписці та яка не дає підстав для висновку про те, що хвороба позивача перешкоджала йому у період з 02 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року звернутися до органу ДМС із заявою про продовження строку перебування на території України.

Іншою підставою заявленого позову позивачем було визначено те, що при прийняті оскаржуваних рішень відповідачем не було враховано того, що на утриманні позивача знаходяться двоє малолітніх дітей.

В той же час таких доказів як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції позивачем надано не було. Жодних аргументів з цього приводу апеляційна скарга не містить.

Отже, дослідивши визначені підстави заявленого позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на необґрунтованість позову.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, які свідчать про те, що позивач перебував на території України на запрошення учбового закладу - Університет ім.Альфреда Нобеля. У свою чергу, як стверджує позивач, приймаюча сторона була зобов`язана своєчасно подати до органу Міграційної служби заяву про продовження строку перебування позивача на території України, але цього зроблено не було.

З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що таких підстав заявленого позову визначено не було, а отже судом першої інстанції і не було надано цьому оцінки.

Крім цього, з приводу таких аргументів позивача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Згідно із п.8 Порядку №150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Отже вказані норми права не свідчать про те, що іноземець, який перебуває на території України на запрошення приймаючи сторони, звільняється від обов`язку звернутися до органу ДМС із заявою про продовження строку перебування на території України.

Зазначені норми вказують лише на те, що такі заяви подаються як іноземцем так і приймаючою стороною.

Таким чином, оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем такого обов`язку виконано не було і не виконання зазначеного обов`язку не пов`язане з поважними причинами, то у суду відсутні підстави стверджувати про те, що у спірному випадку відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року у справі №932/14760/19 (провадження №2а/932/818/19) - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України

Вступну та резолютивну частину проголошено 20.11.2019р.

Повне судове рішення складено 20.11.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк