Справа № 826/15652/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Кобаля М.І., Кузьменка В.В., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, як правонаступника Управління Державної пенітенціарної служби України у Донецькій області щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача;

- визнати бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання позивачу відповіді на звернення від 13 серпня 2018 року і не надання інформації щодо сум нарахованого грошового забезпечення позивачу;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 не виплачене грошове забезпечення за період з 15 травня 2014 року по 08 травня 2015 року в сумі 34 697,19 гривень суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2015 року по 24 вересня 2018 року у розмірі 173 165,58 гривень, а всього 207 862,77 гривень.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він проходив службу в Макіївській виправній колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області. Наказом від 08 травня 2015 року № 26 о/с його було звільнено з займаної посади проте, у день звільнення розрахунку з ним усупереч положень у сфері регулювання виплати заробітної плати не проведено.

Позивач також посилався на бездіяльність правонаступника управління Державної пенітенціарної служби у Донецькій області, оскільки на час звернення до суду йому не все ж таки не було виплачено грошове забезпечення за 11 місяців за період 2014-2015 року по 08 травня 2015 року, чим порушені його конституційні права.

Звертав увагу, на те, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому сум.

ОСОБА_1 вказав, що Міністерством юстиції України в порушенні норм чинного законодавства не було вжито заходів щодо належного розгляду звернення позивача щодо надання інформації про загальну суму його грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат; розміри і підстави відрахувань і у тримань із заробітної плати; суми грошового забезпечення/заробітної плати, що належить до виплати та повідомлення про результати перевірки звернення, чим допущено протиправну бездіяльність.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України зазначає про законність та обґрунтованість судового рішення, вказуючи на те, що обов`язок по виплаті грошового забезпечення за час виконання позивачем посадових обов`язків виникає лише в установі, в штаті якої позивач займав посаду.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України зазначає про законність та обґрунтованість судового рішення, вказуючи на правомірність дій відповідача під час надання відповіді на звернення позивача.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Макіївській виправній колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32).

Наказом № 50 о/с від 14.04.2014 позивача було призначено на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Макіївської виправної колонії № 32.

В результаті тимчасової окупації території України, де позивач проходив службу, ОСОБА_1 змушений був неодноразово звертався до керівництва про переведення його на інше місце служби на підконтрольну територію України.

21 червня 2014 року під час прямування до місця служби позивача було викрадено та захоплено в полон де було піддано нелюдському поводженню, тортурам і катуванню.

Батьки ОСОБА_1 зверталися за допомогою до керівництва Макіївської виправної колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32), однак у допомозі щодо визволення позивача було відмовлено, та повернуто трудову книгу позивача.

08 жовтня 2014 року за допомогою батьків, позивача було визволено з полону.

Зазначені обставини, знайшли своє підтвердження в листах Генеральної прокуратури України від 28 грудня 2016 року № 10/4/1-40374-15, листом Штабу Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 03 січня 2017 року № 33/8-х-5, довідкою від 15 грудня 2016 року про встановлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

В результаті перебування в полоні, позивач проходив тривалу реабілітацію і продовжує спостерігатися у психіатра з приводу посттравматичного синдрому, хронічного психічного розладу.

Після проходження курсу реабілітації, ОСОБА_1 звернувся до кадрової служби Державної пенітенціарної служби та повідомив про готовність проходження служби.

Однак, подані позивачем виписки і медичні документи про його проходження курсу реабілітації кадровою службою Державної пенітенціарної служби прийнято не було.

Крім того, позивачу не було надано документи про переведення, супровідні документи не видавалися, оплата лікарняних та інших передбачених у такому випадку компенсацій не проводилась.

У травні 2015 року позивача було направлено до міста Маріуполя в Департамент Державної пенітенціарної служби для отримання роз`яснень про подальші дії для проходження служби де йому було рекомендовано звільнитися за власним бажанням зважаючи на те, що роботодавець не зацікавлений у забезпеченні позивача роботою чи службою.

Наказом № 26 о/с від 08.05.2015 ОСОБА_1 лейтенанта внутрішньої служби, начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Макіївської виправної колонії № 32, з 08 травня 2015 року, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням).

Разом з тим, позивача з наказом про його звільнення не було ознайомлено, розрахунку в день звільнення не проведено.

Трудову книжку позивач не отримував, оскільки її отримали батьки під час перебування ОСОБА_1 у полоні.

Наказ про звільнення отримано позивачем у 2016 році після його звернення до відповідача.

Таким чином, за період з 15 травня 2014 року і по день звернення до суду позивач не отримував грошового забезпечення, розрахункові документи позивачу надано не було.

Крім того, 13 серпня 2018 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України, Державної кримінально-виконавчої служби, Міністерства внутрішніх справ щодо надання йому інформації про загальну суму його грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат; розміри і підстави відрахувань і у тримань із заробітної плати; суми грошового забезпечення/заробітної плати, що належить до виплати, за період роботи працівника з 14 квітня 2014 року по теперішній час.

Міністерство юстиції листом від 22.08.2018 № 34297/Х18477/16.3.2, повідомило заявника, що надання такої інформації неможливо у зв`язку з не зазначенням ним місця роботи (проходження служби).

За посиланням позивача, вказана відповідь носить формальний характер, враховуючи, що на Міністерство юстиції України покладено повноваження координації і контролю за відповідачем Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

З огляду на приписи статті 308 КАС України справа переглядається в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також з урахуванням аргументів, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Частина друга статті 19 Конституції України закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення № 228), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (пункт 2 Положення № 228).

Відповідно до підпункту 33 пункту 4 Положення № 228 Міністерство юстиції України організовує розгляд звернень громадян, пов`язаних із діяльністю Міністерства юстиції України, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належить до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються.

Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Згідно статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Положеннями статті 7 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Вхідна кореспонденції Міністерства юстиції України реєструється відповідно до Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, яку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55.

Пунктом 44 вказаної Інструкції передбачено, що реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції установи здійснюється службою діловодства установи централізовано без права на делегування відповідної функції іншим структурним підрозділам установи.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 статті 4 КАС України).

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 113 КЗПП України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно з частиною першої статті 115 КЗПП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. (ст. 94 КЗпП України)

Згідно з положеннями ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначено Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV.

Відповідно до статті 1 Закону № 2713 на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Так, згідно з чинним законодавства, Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (ч. 1 ст. 23 Закону № 2713).

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст. 23 Закону № 2713)

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону Закону № 2713 на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію".

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразове грошової допомоги було врегульовано нормами статті 22 Закону України від 20.12.1990 №565-ХІІ "Про міліцію".

Статтею 22 Закону України «Про міліцію» встановлено, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до положень п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, день звільнення є останній день роботи працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п.6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 13 серпня 2018 року звернувся до Міністерства юстиції України з вимогою про надання копії форми № П-6 - розрахунково-платіжної відомості і форми № 7 - розрахунково-платіжної відомості (витягу) за період роботи з 01 січня 2014 року по час звернення.

Міністерство юстиції листом від 22.08.2018 № 34297/Х18477/16.3.2, повідомило заявника, що надання такої інформації неможливо у зв`язку з не зазначенням ним місця роботи (проходження служби).

Крім того, 08 вересня 2018 року позивач повторно звернувся до Міністерства юстиції з вимогою надати копії форми № П-6 - розрахунково-платіжної відомості і форми № 7 - розрахунково-платіжної відомості (витягу) за період роботи з 01 січня 2014 року по час звернення.

На повторне звернення позивача Міністерством юстиції надано відповідь, якою зазначено, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р (зі змінами) місто Макіївка Донецької області, на території якої було розташовано Макіївську виправну колонію (№ 32), відноситься до населених пунктів, що непідконтрольні українській владі. За таких обставин, надання документів, які б підтверджували б або спростовували б інформацію щодо невиплату позивачу ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 15 травня 2014 року по 08 травня 2015 року та розрахунку з ним при звільненні, не вбачається за можливим.

Отже, враховуючи наявність відповідей Міністерства юстиції України та їх зміст, колегія суддів доходить висновку, що звернення позивача розглянуто Міністерством юстиції України відповідно до вимог чинного законодавства та в межах строків, встановлених Законом України «Про звернення громадян».

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема трудової книжки, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Макіївською виправною колонією управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32).

Наказом № 26 о/с від 08.05.2015 ОСОБА_1 з 08 травня 2015 року, було звільнено у запас Збройних Сил України, розрахунку в день звільнення не проведено.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, розмір нарахованої заробітної плати позивача за квітень 2014 року становив 3154,29 грн., але за період з травня 2015 року дані відсутні. Період за який не виплачено позивачу грошове забезпечення становить 11 місяців.

Таким чином, розмір грошового забезпечення позивача за період з 15.05.2014 р. по 08.05.2015 р. становить 34 697 грн. 19 коп. (3154,29 грн.*11 міс.).

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.05.2015 р. по 24.09.2018 р. колегія зазначає наступне.

Листами Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік та від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 на 2015 рік» зазначені норми тривало робочого часу на 2014, 2015, роки.

Листами Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рів від 05 серпня 2016 року № 1 1535/0/14- 16/13"Про розрахунок норми тривало робочого часу на 2017 рік", та від 19.10.2017 №224/0/103- 17/214 "Г розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік", зазначені норм тривалості робочого часу на 2016, 2017, 2018 роки.

З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів позивача:

2014 рік: у травні 2014 року - 10, у червні -19, у липні 23, у серпні 20, у вересні - 22, у жовтні - 23, у листопаді - 20, у грудні - 23, (160 днів);

2015 рік: у січні 2015 року - 20, у лютому 20, у березні 21, у квітні 21, у травні 18, у червні 20, у липні-23, у серпні-20, у вересні -22, у жовтні - 22, листопаді -21, у грудні -23, (251 день);

2016 рік: у січні 2016 року - 19, у лютому 21, у березні 22, у квітні 21, у травні 19, у червні 20, у липні-21, у серпні - 22, у вересні -22, у жовтні - 20, листопаді -22, у грудні -22, (251 день);

2017 рік у січні 2 року - 20, у лютому 20, у березні 22, у квітні 19, у травні 20, у червні 20, у липні -21, у серпні-22, у вересні -21, у жовтні - 21, листопаді -22, у грудні -21, (249 днів);

2018 рік: у січні 2018 року - 21, у лютому 20, у березні 21, у квітні 20, у травні 20, у червні 22, у липні -22, у серпні - 20, у вересні - 17 (183), а всього: 1094 днів.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку по день звернення до суду, виходячи з середнього заробітку в розмірі 157,71 грн., становить 173 165,58 грн. (157,71 грн. середньоденна робітна платах 1094 робочих днів =173165,58 грн.).

Натомість, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач перебував у штаті Макіївської виправної колонії (№32), яка в свою чергу підпорядковувалась управлінню Державної пенітенціарної служби в Донецькій області, виконував обов`язки за посадою, що визначались керівником вказаної установи та отримував від установи грошове забезпечення, обов`язок по виплаті позивачу грошового забезпечення за час виконання ним посадових обов`язків виникає лише в установи, у штаті якої він перебував.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №348 від 18 травня 2016 року «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби за переліком згідно з додатком 1. Міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

Отже належним відповідачем по справі є саме правонаступник Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області - Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Таким чином, стягнення суми не виплаченого грошового забезпечення за період з 15 травня 2014 року по 08 травня 2015 року та суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2015 року по 24 вересня 2018 року підлягають саме з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, яке в силу постанови Кабінету Міністрів України № 348 від 18 травня 2016 року «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» є правонаступник Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для визнання бездіяльності Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, оскільки на момент звільнення позивача останнє ще не було створене.

Враховуючи викладене, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпро, вул. Короленка, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 34 697 грн. 19 коп. грошового забезпечення за період з 15.05.2014 р. по 08.05.2015 р.

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпро, вул. Короленка, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 173 165 грн. 58 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.05.2015 р. по 24.09.2018 р.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпро, вул. Короленка, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 654 грн. 68 коп. судових витрат із сплати судового збору при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 19 листопада 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя М.І.Кобаль

суддя В.В.Кузьменко