Справа № 200/1465/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року справа №200/1465/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Міронової Г.М., секретар судового засідання Кобець О.А., за участі представника позивача Бондара А.В., представників відповідача Ємець О.А., Шкеди В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року (повне судове рішення складено 28 травня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1465/19-а (суддя в І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

В січні 2019 року Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (далі - ПАТ «Донецькоблгаз», далі - платник податків) звернулось до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України в особі Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС України (далі - ОВП, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення -рішення.

Доводи позовної заяви мотивував тим, що, як вважав позивач, податкове повідомлення-рішення, яке оскаржується, винесене відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування. Зазначає, що перевірка проведена з порушенням норм чинного законодавства, оскільки метан є парниковим газом та не відноситься до забруднюючих речовин, та відповідно до діючого законодавства викиди метану не нормуються. Вказує на те, що при визначенні об`єкту оподаткування по екологічному податку контролюючим органом необґрунтовано взятий весь об`єм виробничо-технологічних втрат природного газу як об`єм викидів в атмосферне повітря, оскільки об`єкт оподаткування екологічним податком визначається шляхом встановлення фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення. Крім того, вказує на те, що відповідно до норм чинного законодавства метан є парниковим газом та парникові гази не є забруднюючими речовинами в розумінні норм чинного законодавства, яке регулює спірні питання.

З урахуванням наведеного, просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.10.2018 № про збільшення суми грошового зобов`язання за екологічним податком (надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення) в розмірі 3 718 069 грн. 94 коп., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 2 947 455 грн. 94 коп. та за штрафними санкціями в сумі 743 614 грн. (далі - Спірне податкове повідомлення-рішення).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, апелянт наголошує, що згідно наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 14.03.2002 № 104 «Про затвердження переліку речовин, які входять до «твердих речовин» та «вуглеводнів» і за викиди яких справляється збір» (далі - Наказ № 104) метан, як одна з основних складових природного газу, є речовиною, яка входить до «вуглеводнів» і за викиди яких справляється екологічний податок, за ставками, визначеними статтею 243 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Вказує, що ПАТ «Донецькоблгаз», як оператор газорозподільних мереж, який придбаває газ для виробничо-технологічних витрат та нормованих витрат, а також послуги балансування обсягів природного газу, зобов`язаний нараховувати та сплачувати екологічний податок з викидів метану в атмосферне повітря, оскільки такий газ не споживається кінцевими споживачами, а обсяги такого газу (метану) фактично є викидами в атмосферне повітря.

Наголошує, що місцевим судом не враховано те, що придбаний позивачем природний газ за договорами та первинними документами відокремлених структурних підрозділів позивача, використовувався на виробничо-технологічні витрати та є втратами (витратами) природного газу саме через газорозподільні та внутрішньобудинкові мережі, які є стаціонарними джерелами забруднення, а тому у відповідності до вимог статті 1 Закону України від 16 жовтня 1992 року № 2707-XII «Про охорону атмосферного повітря» (далі - Закон № 2707-XII) такі втрати (витрати) є викидами та об`єктом оподаткування екологічним податком.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти чого заперечував представник позивача.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 26.09.2018 ОВП здійснена документальна позапланова виїзна перевірка ПАТ «Донецькоблгаз» з питань повноти нарахування та сплати екологічного податку з викидів забруднюючої речовини «метан» за період з 08 червня 2015 року по 30 червня 2017 року, за результатами якої складений акт № 54/28-10-50-12-08/03361075 (а.с.69-86).

Під час перевірки контролюючим органом встановлені порушення ПАТ «Донецькоблгаз» вимог чинного законодавства, а саме п.п.242.1.1 п. 242.1 ст. 242, п. 249.2, п. 249.3 ст. 249 ПК України, в результаті чого занижена сума екологічного податку з викидів забруднюючої речовини «метан» в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення на загальну суму 2 974 455 грн. 94 коп., в т.ч. за період ІІІ квартал 2015 року в сумі 109 075 грн. 02 коп., IV квартал 2015 року в сумі 344 515 грн. 32 коп., І квартал 2016 року в сумі 447 738 грн. 73 коп., II квартал 2016 року в сумі 361 348 грн. 06 коп., III квартал 2016 року в сумі 322 774 грн. 41 коп., IV квартал 2016 року в сумі 427 018 грн. 12 коп., І квартал 2017 року в сумі 560 028 грн. 38 коп., II квартал 2017 року в сумі 401 957 грн. 90 коп.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняте Спірне податкове повідомлення-рішення (а.с.87).

Крім того, судами встановлено, що 26.06.2015 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, ПАТ «Донецькоблгаз» надана ліцензія на здійснення розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, строк дії якої продовжений відповідно до Протокольного рішення від 21.04.2015 № 1 на період проведення антитерористичної операції (29-30).

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, позивач вважав неправомірними висновки контролюючого органу про порушення чинного законодавства з питань оподаткування щодо нарахування та сплати екологічного податку, тому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає ПК України.

Відповідно до п.п.41.1.1 п.41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби, є органи державної податкової служби.

Таким чином, відповідач у справі - суб`єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

Отже, на позивача у справі покладений обов`язок щодо складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків та сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Щодо правомірності визначення контролюючим органом об`єктом оподаткування екологічним податком весь об`єм виробничо-технологічних втрат природного газу, як об`єм викидів в атмосферне повітря, колегія суддів зазначає таке.

Згідно п.п.14.1.57 п. 14.1 ст. 14 ПК України екологічний податок - загальнодержавний обов`язковий платіж, що справляється з фактичних обсягів викидів у атмосферне повітря, скидів у водні об`єкти забруднюючих речовин, розміщення відходів, фактичного обсягу радіоактивних відходів, що тимчасово зберігаються їх виробниками, фактичного обсягу утворених радіоактивних відходів та з фактичного обсягу радіоактивних відходів, накопичених до 1 квітня 2009 року.

Відповідно до п.п.240.1.1 п. 240.1 ст. 240 ПК України платниками податку є суб`єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються: викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення.

Згідно п.п.230.14.1 п. 230.14 ст. 230 ПК України стаціонарне джерело забруднення - підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу та/або скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти.

Відповідно до п.п.242.1.1 п.242.1 ст.242 ПК України об`єктом та базою оподаткування є: обсяги та види забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Згідно п. 249.3 ст. 249 ПК України суми податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення (Пвс), обчислюються платниками податку самостійно щокварталу виходячи з фактичних обсягів викидів, ставок податку за формулою, визначеною цією статтею.

Відповідно до абз.6 Розділу 3 Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року № 264 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за № 571/7892, до виробничо-технологічних витрат газу належать витрати газу під час врізування або підключення новозбудованих, або після капітального ремонту, або реконструйованих газопроводів, об`єктів системи газопостачання житлових та громадських будівель, промислових підприємств тощо, а також у разі виконання пусконалагоджувальних робіт на них та витрати газу на опалення газорегуляторних пунктів та іншого газорегуляторного обладнання.

Відтак, при здійсненні газопостачання (технологічного процесу розподілу природного газу) виникають виробничо-технологічні втрати природного газу, які за своєю суттю є питомими втратами в процесі функціонування газорозподільної мережі, а не викидами в атмосферне повітря.

Згідно п. 1.4 Порядку формування тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами на основі багаторічного стимулюючого регулювання, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 28 листопада 2013 року № 1499, виробничо-технологічні витрати та нормативні втрати газу - витрати та втрати природного газу, пов`язані з технологічним процесом розподілу природного газу, обсяг яких встановлюється з урахуванням розмірів, визначених Кабінетом Міністрів України або іншим органом, визначеним законодавством України.

Тобто, газ для виробничо-технологічних втрат та нормовані втрати газу - це газ, що втрачається під час його транспортування газорозподільними та внутрішньо-будинковими мережами, а також під час виконання профілактичних та пусконалагоджувальних робіт, а отже виробничо-технологічні витрати виникають з об`єктивних причин, як наслідок технологічного процесу та зношеності газотранспортної системи, і такі витрати є невід`ємною частиною виробничого процесу розподілу природного газу.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що виробничо-технологічні втрати та витрати не є фактичними викидами природного газу в повітря, а відтак такі втрати та виробничо-технологічні втрати природного газу в газорозподільних мерах не можуть бути об`єктом оподаткування екологічного податку.

В порушення зазначених норм чинного законодавства посадовими особами відповідача виробничо-технологічні витрати та нормовані втрати газу ототожнені з викидами в атмосферне повітря та при визначені об`єкту оподаткування екологічним податком контролюючим органом необґрунтовано взятий весь об`єм виробничо-технологічних втрат природного газу як об`єм викидів в атмосферне повітря, оскільки, як зазначалось раніше, об`єкт оподаткування екологічним податком визначається шляхом встановлення фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення.

Відтак, місцевий суд дійшов правильного висновку, що розрахунок екологічного податку та збільшення Спірним податковим повідомленням-рішенням суми грошового зобов`язання за платежем надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, здійснено з порушенням вимог ПК України.

Крім того, колегія суддів вважає неправомірним довід відповідача щодо обов`язку позивача нараховувати та сплачувати екологічний податок з викидів метану в атмосферне повітря, з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2707-XII забруднююча речовина - речовина хімічного та біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Статтею 1 Закону № 2707-XII визначені критерії правового регулювання охорони атмосферного повітря шляхом визначення нормативів, зокрема:

- нормативи екологічної безпеки атмосферного повітря - група нормативів, дотримання яких запобігає виникненню небезпеки для здоров`я людини та стану навколишнього природного середовища від впливу шкідливих чинників атмосферного повітря;

- норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела - гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду;

- технологічний норматив допустимого викиду забруднюючої речовини - гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин, який визначається у місці його виходу з устаткування;

- норматив якості атмосферного повітря - критерій якості атмосферного повітря, який відображає гранично допустимий максимальний вміст забруднюючих речовин в атмосферному повітрі і при якому відсутній негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 11 Закону № 2707-XII для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Тобто, регулювання викидів забруднюючих речовин полягає в тому, що їх викиди можуть здійснюватися лише за наявності спеціального дозволу та такі викиди підлягають спостереженню.

Згідно абз.10 ст.11 Закону № 2707-XII дозволи на викиди таких речовин надаються за умови, зокрема: не перевищення протягом строку їх дії встановлених нормативів екологічної безпеки, не перевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел.

Таким чином, регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, полягає у нормуванні викидів, спостереженні за ними, наданні дозволів на викиди.

Перелік найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, викиди яких в атмосферне повітря підлягають регулюванню, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 № 1598, згідно якого «метан» до речовин, викиди яких підлягають регулюванню, не відноситься.

Крім того, нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел, затверджені наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України «Про затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел» від 27.06.2006 № 309, та «метан» до переліку забруднюючих речовин ним не віднесений.

Згідно пункту 3.1 статті 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі по тексту також - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Пунктом 3.2 статті 3 ПК України встановлено, що, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Чинним міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України і яким регулюються питання, яке впливає на оподаткування, є «Кіотський протокол», ратифікований Верховною Радою України 04.02.2004 на підставі Закону України «Про ратифікацію Кіотського протоколу до Рамкової Конвенції Організації Об`єднаних Націй про зміну клімату», який набрав чинності 17.11.2006.

Додаток А до Кіотського протоколу встановлює, що парниковими газами є: діоксид вуглецю (С02); метан (СН4); закис азоту (N20); гідрофторвуглеводи (ГФВ) перфторвуглеводи (ПФВ); гексафторид сірки (SF6).

Аналогічні висновки містяться в Директиві № 2008/1/ЕС Європейського Парламенту та Ради «Про комплексне запобігання та контроль забруднень», адресованій державам - членам ЄС, яка містить примірний перелік забруднюючих речовин, для яких встановлюють граничні величини викидів, серед яких «метану» також немає.

«Метан» також не визнаний речовиною, що руйнує озоновий шар, згідно Монреальського протоколу про речовини, що руйнують озоновий шар, що набув чинності для України з 29.06.1990.

З системного аналізу вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що «метан» є парниковим газом та не відноситься до забруднюючих речових та відповідно до діючого законодавства викиди метану не нормуються.

Крім того, місцевий суд дійшов правильного висновку, що неправомірним є посилання відповідача на Наказ № 104, згідно якого «метан» віднесений до переліку речовин, які входять до «вуглеводнів», вміст метану у складі природного газу (компонентний склад, % мол.) визначається відповідно до паспорту фізико-хімічних показників природного газу», оскільки вищевказаний Перелік розроблений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 303 «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору», яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1236.

Викиди в атмосферне повітря чітко диференціюються на такі дві складові, як забруднюючі речовини, які підлягають оподаткуванню згідно зі ст. 243 ПК України, та парникові гази.

При цьому, положення розділу VІІ «Екологічний податок» ПК України, зокрема ст. 243 цього Кодексу, встановлює відповідні ставки податку за викиди в атмосферне повітря саме забруднюючих речовин, перелік яких є вичерпним, серед яких є і "вуглеводні".

Разом з тим, ПК України не містить правового визначення і регулювання правовідносин щодо справляння екологічного податку за викиди в атмосферне повітря окремої складової елементу чи речовини забруднюючої речовини.

Таким чином, колегія суддів вважає доречним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних правовідносинах необґрунтовано розширив зміст Наказу №104 та поширив його на положення ст. 243 ПК України.

Оскільки метан є парниковим газом, який не відноситься до забруднюючих речовин, то відповідно до чинного законодавства його викиди не нормуються і не підлягають оподаткуванню згідно зі ст. 243 ПК України.

Також контролюючий орган доводить правильність визначення об`єкта оподаткування та, як наслідок, донарахування грошових зобов`язань з екологічного податку, посилаючись на Методику визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року № 264.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з Акту перевірки, контролюючим органом при розрахунках екологічного податку застосовано, зокрема розрахунки плануємих річних обсягів виробничо-технологічних втрат, які розраховані структурними підрозділами ПАТ «Донецькоблгаз» на 2015-2016 роки, відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року № 264.

Однак, на переконання колегії суддів, контролюючим органом не взято до уваги те, що Методика визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами № 264, зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 09 липня 2003 року № 570/7891 (далі - Методика № 264 (570) та Методика визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 09 липня 2003 року за № 571/7891 (далі - Методика № 264 (571), застосовуються виключно для планування виробничо-технологічних втрат природного газу, нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів, прогнозування обсягів споживання паливно-енергетичних ресурсів у регіонах, галузях та у цілому в державі з метою їх раціонального використання.

Методика № 264 (570) та методика № 264 (571) були прийняті на виконання Загального положення про порядок нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів у суспільному виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 786, відповідно до п. 1 якого, нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів у суспільному виробництві України здійснюється з метою раціонального використання та економії паливно-енергетичних ресурсів і є основою для застосування економічних санкцій за їх нераціональне використання та запровадження економічних механізмів стимулювання енергозбереження.

Нормування питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів не передбачає втручання держави у господарську діяльність підприємств, пов`язану з обмеженням обсягів споживання паливно-енергетичних ресурсі або обсягів виробленої продукції. Воно є інструментом усунення нераціонального використання паливно-енергетичних ресурсів, викликаного безгосподарністю та застосуванням застарілих технологій. Основними важелями цього механізму є матеріальне заохочення економії паливно-енергетичних ресурсів та фінансова відповідальність за їх нераціональне використання.

Отже, застосування ОВП при нарахуванні екологічного податку планових, прогнозованих, орієнтовних величин, розрахованих згідно з вказаними методиками, суперечить вимогам п. 249.3 ст. 249 ПК України, п. 14.1.157 ст. 14 ПК України, які передбачають обов`язковість розрахунку екологічного податку виключно з фактичних обсягів викидів.

Враховуючи наведене, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції та не спростовують висновків суду.

Положення ч. 1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Приписами статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ця норма покладає на позивача обов`язок надати до суду належні та допустимі докази, в цьому випадку, - дотримання вимог ПАТ «Донецькоблгаз» податкового законодавства при визначенні об`єкта оподаткування та нарахування грошового зобов`язання з екологічного податку, що доведено платником податків у цій справі.

В той же час, відповідачем не надано достатніх та належних доказів правомірності збільшення грошового зобов`язання та застосування штрафних санкцій до платника податків при прийнятті Спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що місцевим судом правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі № 200/1465/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 19 листопада 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Г. М. Міронова