Справа № 280/373/19
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 280/373/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Білак С.В., Малиш Н.І.,

секретарі судового засідання Сколишеві О.О.,

за участі представника позивача Єренко Д.В.,

представника відповідача Большакова К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі №280/373/19 (головуючий суддя першої інстанції Батрак І.В., судове рішення складено у повному обсязі 26.06.2019 року) за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Дом» до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 25.01.2019 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 16.01.2019 року та № від 17.01.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що зняття податкового кредиту відповідачем проведено на підставах, які не відповідають нормам діючого законодавства, а саме: на припущеннях перевіряючих про нереальність виконання по відповідним договорам господарських операцій. Позивач вказує, що придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів пов`язано з проведенням капітального ремонту зерносховища та критого току, що підтверджено первинними документами, всі господарські операції з ТОВ «АФ Сегмент» та ТОВ «Компанія Плазма» були реальними, проведені на підставі договорів та належних первинно-бухгалтерських документів. Позивач звертає увагу, що на його думку, єдиною підставою, що призвела до заниження суми податкових зобов`язань ПСП «Дом» з податку на додану вартість є підозра у здійсненні ТОВ «АФ Сегмент» та ТОВ «Компані «Плазма» злочинів, передбачених ст. 212 та ст.205 КК України. Проте така підозра не знайшла свого логічного завершення за відсутності доказів, кримінального провадження та за відсутності будь-якого вироку суду. Вважає, що окремі документи з матеріалів кримінального провадження за відсутності вироку, не можуть вважатись доказом, на який податковий орган вправі посилатись в обґрунтування безтоварності операції. На момент проведення позивачем господарських операцій із контрагентами, останні були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, відомості про цих контрагентів містяться в Єдиному державному реєстрі. Відтак, висновки податкового органу про нереальність вчинення позивачем господарських операцій з вищезазначеними контрагентами є протиправними, у зв`язку із чим у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення, прийняті Головним управлінням ДФС у Запорізькій області, № від 16.01.2019 року та № від 17.01.2019 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при постановленні рішення не враховано всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, вказує про встановлення перевіркою порушення позивачем норм податкового законодавства, а саме - безпідставне включення до складу податкового кредиту суми ПДВ по оформленим договорам та первинним документам від імені ТОВ «АФ Сегмент» та ТОВ «Компані «Плазма», що призвело до заниження суми податкових зобов`язань по ПДВ на загальну суму 1216300,00 грн.. Апелянт вважає, що судом не доведено факт придбання послуг позивачем з метою виконання операцій, які є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки позивачем не надано належним чином оформлених первинних документів на підтвердження реальності госпдарських операцій з контрагентами. Крім того, звертає увагу, що підприємством несвоєчасно перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб під час виплати оподаткованого доходу у вигляді орендної плати за паї у сумі 16862,44 грн.. При цьому, розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визнається (обчислюється) з кількості вчинених порушень протягом певного періоду часу. Кваліфікуючою ознакою (повторюваністю) застосування збільшених розмірів штрафів, визначених ст.127 ПК України, є допущення податковим агентом декількох правопорушень (ненарахування, неутримання та/або неспалата податків) протягом 1095 днів, а не факт їх виявлення (визначення) контролюючим органом.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 11.11.2019 року представником відповідача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень до апеляційної скарги з додатками (додатковими доказами), які електроною поштою надійшли від ГУ ДФС у Запорізькій області з електронними вкладками (Еxel - таблицями) обсягом майже 21 МБ (в роздрукованому вигляді буде більше 500 аркушів).

В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, чому вказані докази не були покладені в обгрунтування як заперечень на адміністративний позов так і апеляційної скарги, а також чому вказані докази не були долучені відповідачем ані протягом розгляду справи в суді першої інстанції, ані до апеляційної скарги. Будь-яких підстав щодо неможливості відповідача надати вказані докази в суді першої інстанції, представником не наведено, як і не надано підтвердження надсилання (надання) копій таких доказів позивачу.

Відповідно до статті 79 КАС України відповідач повинен подати суду докази разом із поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не бере до уваги зазначені вище докази, надані позивачем лише під час судового засідання в апеляційній інстанції 11.11.2019 року, оскільки вони подані з порушенням встановленого законом порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Позивач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Дом» є юридичною особою (). Основним видом діяльності позивача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний).

Відповідач - Головне управління ДФС у Запорізькій області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізє надані йому Податковим кодексом України повноваження.

В період з 19.11.2018 року по 07.12.2018 року ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку ПСП «Дом» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року, за результатами якої 14.12.2018 року складено акт перевірки №777/08-01-14-14/30072226 (а.с.39-95, додаток - а.с.96-103 т.1).

За висновками акту перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем вимог, зокрема:

- пп.14.1.36, пп.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.1, п.201.4 ст.201 ПК України, що призвело до заниження суми податкових зобов`язань по податку на додану вартість на загальну суму 1216300,00 грн., в тому числі: грудень 2016 року - 822414,00 грн., березень 2017 року - 359783,00 грн., липень 2017 року - 34103,00 грн.;

- пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, пп.176.2 «а» п.176.2 ст.176 ПК України, а саме: підприємством несвоєчасно перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб під час виплати оподаткованого доходу у вигляді орендної плати за паї у сумі 16862,44 грн., в тому числі: липень 2017 року - 7873,81 грн., серпень 2017 року - 8988,63 грн..

Позивачем на акт перевірки подавались заперечення, проте ГУ ДФС у Запорізькій області висновки акту перевірки залишені без змін.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- форми «Р» № від 16.01.2019 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на 1520375,00 грн., в тому числі: за основним платежем 1216300,00 грн. та за штрафними санкціями 304075,00 грн. (а.с.139 т.1);

- форми «Д» №6 від 17.01.2019 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на 6474,15 грн., в тому числі: за штрафними санкціями 6462,77 грн. та сума пені 11,38 грн. (а.с.141 т.1).

Не погодившись з вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що як під час перевірки, так і до матеріалів справи надано первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо придбання товарів та послуг, які відповідають основному виду її господарської діяльності, та замовлені з метою виконання власних договірних зобов`язань. Контролюючим органом не заперечувалась відповідність таких первинних документів вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а виписаних контрагентами податкових накладних приписам п.201.1 ст.201 ПК України. Крім того, суд зазначив, що з розрахунку штрафних санкцій вбачається, що на позивача було накладено штраф за несвоєчасно перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб під час виплати оподаткованого доходу у вигляді орендної плати за паї у 2016 році та 2017 році, як за повторне порушення норм Податкового кодексу. Проте, доказів того, що позивач притягався до відповідальності за аналогічне порушення відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень Податкового кодексу України основним завданням та функцією органів державної податкової служби є здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), контролю за валютними операціями, контролю за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги) у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 ПК України органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Підстави, порядок призначення та проведення планової виїзної документальної перевірки позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Згідно із п.п.14.1.181 п.14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені у статті 198 ПК України.

Відповідно до п. 22.1 статті 22, п.185.1 статті 185, п.186.1 статті 186 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України; поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість; платник податків зобов`язаний надати покупцю податкову накладну, яка є підставою для віднесення вказаної в ній суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до п.198.2 статті 198 ПК України вважається дата здійснення першої з подій: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами п.201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно із п.201.4 статті 201 ПК України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

Підпунктом 198.6 пункту 198 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 44.1 статті 44 ПУ України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 ПК кодексу України).

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, вимоги до первинних документів викладені у частині 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV.

У відповідності до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1 .3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.п.14.1.36 п.14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, наявність належним чином оформлених первинних документів, зокрема, податкових накладних є підставою для включення до податкового кредиту платника сум ПДВ за такими накладними.

При цьому, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Доводи ж податкового органу про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на віднесення певних витрат до складу валових витрат з податку на прибуток чи віднесення до складу податкового кредиту певних сум податку на додану вартість.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Отже, предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на врахування витрат, понесених у зв`язку із здійсненням цих господарських операцій при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток та сум податку на додану вартість при визначенні об`єкта оподаткування податком на додану вартість; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах.

За змістом статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинна здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Також, згідно п.36.1, п.36.5 статті 36, п.38.1 статті 38, п.44.1 статті 44, п.47.1 статті 47, п.49.2 статті 49 ПК України обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Отже, формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість судам необхідно з`ясувати, зокрема: - рух активів у процесі здійснення господарської операції; - установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; - установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. В обов`язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про неможливість встановити повний зміст та обсяг господарської операції з контрагентом позивача, відсутність ділової мети у діях платника податку тощо.

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2016 року між ПСП «Дом» та ТОВ «Компані «Плазма» укладено договір поставки №ДГ2592 сільськогосподарської техніки, кількість, ціни на яку визначаються в специфікаціях, що укладаються в рамках цього договору та є його невід`ємною частиною.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надано наступні документи:

- акт приймання-передачі товару (подвійний коток, борона дискова) від 13.12.2016 року - даний акт є фактом гарантійного обслуговування згідно із п.3.2 Договору поставки; - видаткова накладна №3168 від 13.12.2016 року на суму 5104000,00 грн.,

- товарно-транспортна накладна №1312/1 від 13.12.2016 року,

- платіжні доручення №907 від 11.10.2016 року на суму 1300000,00 грн., №1033 від 25.11.2016 року на суму 300000,00 грн., №1049 від 29.11.2016 року на суму 1204000,00 грн., №1059 від 30.11.2016 року на суму 1300000,00 грн., №1066 від 01.12.2016 року на суму 1000000,00 грн.,

- податкові накладні від 11.10.2016 року №37 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 24.10.2016 року), від 25.11.2016 року №182 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 02.12.2016 року), від 29.11.2016 року №183 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 02.12.2016 року), податкова накладна від 30.11.2016 року №225(з доказами її реєстрації в ЄРПН 07.12.2016 року), від 01.12.2016 року №2 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 07.12.2016 року),

-акт приймання-передачі основних засобів від 05.04.2017 року, накладні,

- свідоцтво про реєстрацію машини (борони) серії НОМЕР_1 ,

-довідка нарахування амортизації,

- акт обстеження дискової борони та нежитлових споруд з фототаблицями,

- договір поставки с/техніки Товариством «Інтертехінвест» Товариству «Компані «Плазма» від 10.10.2016 року (з додатками: видаткова накладна, акт приймання-передачі, ТТН, митна декларація).

Крім того, 06.03.2017 року між ПСП «Дом» та ТОВ «АФ Сегмент» укладено договір №ДГ/0012/06032017/102 виконання робіт, передбачених п.2.1 Договору, перелік видів та їх вартість визначено у Додатках №1, №2 та №3 до даного Договору.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надано наступні документи:

- документальні довідки про вартість виконаних робіт форма №КБ-3,

- акти приймання виконаних будівельних робіт з реконструкції нежитлової споруди, - відомості ресурсів (замовника) до акту приймання виконаних будівельних робіт,

- акт прийому-передачі матеріалів за період з 06.03.2017 року по 31.03.2017 року,

- звіти про використання матеріалів під час будівництва,

-загальні журнали робіт №1, №2,

-ліцензія ТОВ «АФ Сегмент» з провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів IV і V категорії складності (строк дії з 26.12.2016 року по 26.12.2019 року), - платіжні доручення №83 від 06.03.2017 року на суму 993800,00 грн., №92 від 09.03.2017 року на суму 1200000,00 грн.,

- податкові накладні від 06.03.2017 року №1 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 11.04.2017 року), від 09.03.2017 року №1 (з доказами її реєстрації в ЄРПН 11.04.2017 року),

- лист директора ТОВ «АФ Сегмент» щодо проведення господарських операцій на виконання послуг з реконструкції нежитлових споруд «Зерновий склад» та «Критий тік».

Вся зазначена вище первинна документація містить усі необхідні реквізити, передбачені п.п.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у тому числі зазначено найменування продукції, об`єми постачання, виконавці, печатки, суми коштів, що сплачені на виконання угод та т.і..

Розрахунки між сторонами проводились у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківські рахунки контрагентів та засвідчують факт виконання позивачем зобов`язань по оплаті вартості товарів, робіт (послуг) за переліченими вище правочинами.

Відтак, позивачем надано первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо придбання товарів та послуг, які відповідають основному виду її господарської діяльності, та замовлені з метою виконання власних договірних зобов`язань.

Отримані позивачем під час вказаної вище господарської операції послуги використані ним в своїй господарський діяльності, що апелянтом не заперечується та не спростовується.

Таким чином, у позивача наявні всі необхідні первинні документи, на підставі яких позивачем задекларовано грошові зобов`язання з податку на додану вартість (договыр, податкові накладні, платіжні доручення, тощо).

Складені контрагентом податкові накладні відповідають вимогам законодавства України стосовно форми і порядку їх оформлення, а придбані позивачем послуги використані у власній господарській діяльності, що підтверджується матеріалами перевірки та не спростовано відповідачем.

Апелянтом не заперечується та не спростовується той факт, що зазначені вище податкові накладні зареєстровані у встановленому законом порядку в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних, а також того факту, що вказані вище контрагенти позивача є платниками податку на додану вартість та сплачують його, з Єдиного державного реєстру підприємств не виключені, податкову адресу не змінювали.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання податкового органу на порушення податкового законодавства контрагентом позивача та зазначає, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентами платника податку.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Таким чином, зобов`язання контрагентів позивача не спричиняють цивільно-правових чи податкових наслідків для позивача, так само позивач не може нести відповідальність за будь-які порушення законодавства вчинені його контрагентами.

Посилання відповідача в акті перевірки та апеляційній скарзі на відсутність у контрагентів реальної можливості здійснення поставок товару (виконання робіт) через відсутність у них майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, засобів транспортування та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій у зазначених обсягах, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів відповідної господарської діяльності, що було встановлено з наданої податкової інформації, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначене не може бути підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит, з урахуванням вимог статті 61 Конституції України, згідно якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Нормативними актами України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов`язаннями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Податковий кодексу України не ставить право на податковий кредит в залежність від обов`язкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобов`язань контрагентом. Податок на додану вартість є непрямим податком і сплачується при придбання товару (послуги) не безпосередньо до бюджету, а постачальнику товарів (послуг). І лише у такого постачальника товару (послуг), який у складі вартості придбаного товару (послуги) отримав податок на додану вартість, виникають зобов`язання стосовно сплати податку до бюджету. При цьому, покупець товарів (послуг) не може нести відповідальність за постачальника.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судо в постанові від 19.03.2019 року у справа №810/302/15. У вказаному рішенні судом зазначено, що відповідальність за порушення податкового законодавства має нести лише той платник податку, який допустив порушення, а компетентні органи не вправі розповсюджувати негативні наслідки діяльності такого платника податку на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Ненадання відповідачем належних доказів нікчемності спірних правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом, тобто, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини, унеможливлює прийняття доводів податкового органу у цій частині.

Відповідачем, у свою чергу, не подано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його постачальників, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення ПСП «Дом» розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Отже, доводи відповідача стосовно нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом є такими, що суперечать письмовим доказам, наявним в матеріалах справи.

Враховуючи наявність господарської мети при укладанні договорів, надання первинних документів, які свідчать про виконання правочинів та використання їх результатів у господарській діяльності позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо реальності вчинених позивачем правочинів з контрагентами, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, податковий орган в акті перевірки та в апеляційній скарзі посилається на наявність кримінального провадження, порушеного відносно посадових осіб ТОВ «АФ Сегмент» щодо фіктивного підприємництва.

Колегія суддів не приймає до уваги таке посилання апелянта, по вказаному кримінальному провадженню відсутній вирок або постанова суду.

Згідно із ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку суду в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, стосовно часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Таким чином, висновок контролюючого органу, з посиланням на наявність кримінального провадження, про безтоварний характер спірних операцій є передчасним, оскільки цей висновок не відповідає фактам, покладеним в його основу. Так, законодавцем презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, а також достовірність документів податкового обліку, доки податковим органом це не спростовано належними та допустимими доказами. Викладені обставини та факти не відповідають таким ознакам, позаяк мають характер припущень.

Ці обставини вироком суду або постановою слідчого у кримінальній справі не встановлені, а лише, як зазначено у акті перевірки, витікають із отриманої податкової інформації щодо контрагентів позивача та його вже контрагентів.

Апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів, що під час перевірки податковий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентами (та умислу останніх) без наміру створити наслідки, які передбачені договорами, та в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Навпаки, документально доведено виконання зобов`язань щодо отримання та оплати товару, послуг. Зазначені обставини залишились не спростованими в ході апеляційного розгляду справи.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

На сьогоднішній день, судами України при вирішенні спорів з податковими органами застосовані три основні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).

Рішення Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності),

За інших обставин платник податку не має нести відповідальність за порушення законодавства своїми контрагентами.

Відтак, контролюючим органом, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2019 року.

Щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 17.01.2019 року колегія суддів зазначає наступне.

Так, перевіркою правильності нарахування та перерахування податку з доходів фізичних осіб нарахування та перерахування сум податку з доходів фізичних осіб по нарахованій орендній платі за паї за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року контролюючим органом зазначено порушення встановлених строків сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб при нарахуванні доходів платникам податків з орендної плати за земельні паї. Зведені дані по нарахуванню, утриманню та перерахуванню податку з доходів фізичних осіб з орендної плати за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року наведені на стор.49 акту перевірки.

Відповідно до п.п.164.1.2 п.164.1 статті 164 ПК України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

За приписами п.п.168.1.1 п.168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно із п.п.168.1.2. п.168.1 статті 168 цього Кодексу податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Пунктом 171.1. статті 171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до п.п.171.2«а» п.171.2 статті 171 ПК УКраїни особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

За правилами п.п.176.2«а» п.176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів (п.15.1 статті 15, п. 18.1 та п.18.2 статі 18 Кодексу податковий агент - фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що е об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом), зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідач під час перевірки дійшов висновку, що в порушення п.п.168.1.2 п.168.1 статті 168, п.п.176.2«а» п.176.2 статті 176 ПК України позивачем несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб всього у сумі 16862,44 грн., а саме: липень 2017 року - 7873,81 грн., серпень 2017 року - 8988,63 грн..

Дослідженням інформації, наведеної в акті перевірки встановлено, що додаткова інформація у вигляді розрахунків, додатків відсутня.

На підставі акта перевірки № 777/08-01-14-17/30072226 від 14.12.2018 року контролюючим органом 17.01.2019 року прийнято податкове повідомлення рішення №000911306 про нарахування грошового зобов`язання за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 6462,77грн..

З Розрахунку до акту перевірки вбачається, що період, в якому встановлено порушення визначено липень 2016 року та серпень 2016 року (а.с.142 т.1), що не узгоджується з показниками акту перевірки (а.с.43 т.1) та не обґрунтовано розрахунками.

Відповідно до п.5 р. III Наказу Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року №727 встановлено, що висновок акту (довідки) документальної перевірки складається таким чином: 1) зазначається опис виявлених перевіркою порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з постанням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень; 2) інформація щодо виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, відображається у національній валюті України у розрізі податків та зборів, єдиного внеску з розбивкою за роками та податковими (звітними) періодами у межах періоду, що перевіряється. Виявлені порушення валютного законодавства відображаються у розрізі зовнішньоекономічних договорів (контрактів). Виявлені порушення подання звітів про контрольовані операції та/або повноти відображення в них таких операцій відображаються в розрізі звітів та/або звітних періодів;

Аналізуючи акт перевірки та додатки до нього, колегія суддів звертає увагу, що в акті перевірки відсутні розрахунки, конкретно по яким пайщикам несвоєчасно проведено перерахування ПДФО, дат виплат пайщикам, розмір виплат та дат фактичної виплати. Згідно з наданою на дослідження оборотно-сальдової відомості по рах.6411 за період червень-грудень 2017 року по ПДФО 18% по пайщикам ні в одному з періодів не має кредитових показників, тобто заборгованості перед бюджетом з цього показника.

Крім того, п.127.1 статті 127 Податкового кодексу України передбачено, що не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

З розрахунку штрафних санкцій вбачається, що на позивача було накладено штраф у 2016 році та 2017 році, як за повторне порушення норм Податкового кодексу.

Апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що позивач притягався до відповідальності за аналогічне порушення, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відтак накладення штрафу, як за повторне порушення норм Податкового кодексу України у розмірі 50 відсотків суми податку, є не обґрунтованим, у звязку з чим подлаткове повідомлення-рішення №000911306 від 17.01.2019 року підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність податкових повідомлень-рішень № від 16.01.2019 року та № від 17.01.2019 року.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги позову знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, судом першої інстанції об`єктивно, повно та всебічно з`ясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, та застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що під час апеляційного розгляду даної справи порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року в адміністративній справі №280/373/19 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року в адміністративній справі №280/373/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя Н.І. Малиш