Справа № 1.380.2019.000172
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10541/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року (суддя Москаль Р.М., м. Львів, повний текст судового рішення складено 24 липня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - заступник начальника Головного управління ДФС у Львівській області Кресяк Василь Васильович про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 11.01.2019 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - заступник начальника Головного управління ДФС у Львівській області Кресяк В.В. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29.08.2018 №1-1305 та №1-1305, якими позивачу визначені суми податкового зобов`язання з податку на майно (нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) за 2017 рік в сумі 312,59 грн. та 997,56 грн. відповідно; стягнення моральної шкоди в розмірі 158528,15 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем не дотримано вимоги підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині строку надсилання (вручення) платнику податку контролюючим органом податкового повідомлення-рішення про сплату суми, а саме: до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Також позивач зазначає, що квартира, котра знаходиться АДРЕСА_1 перебуває в приватній спільній сумісній власності трьох осіб (позивача, його дружини та дочки) без поділу в натурі, а контролюючий орган не отримав згоду співвласників з приводу того, хто має бути визначений як платник податку, як того вимагає пункт б) підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України, відтак вважає передчасним винесення контролюючим органом податкового повідомлення-рішення №1-1305. Що стосується належного позивачу на праві власності житлового будинку в смт. Голованівськ Кіровоградської області, то такий є фактично непридатний до проживання, оскільки в ньому відсутнє водо-, газо-, електро-постачання, тому такий не може бути об`єктом справляння податку в силу вимог пункту ґ) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Крім цього, позивач вказує, що у зв`язку з безпідставним винесенням неправомірних податкових повідомлень-рішень та тривалою процедурою переписки з контролюючим органом йому спричинена моральна шкода, яку оцінює в 158528,15 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1.380.2019.000172 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у адміністративному позові, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач Головне управління ДФС у Львівській області у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач - Державна казначейська служба України та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (дружина позивача), ОСОБА_3 (дочка позивача) на праві приватної спільної сумісної власності володіють житловою квартирою площею 141,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 № НОМЕР_2 від 01.03.2013. Відомості про цей об`єкт житлової нерухомості та його власників внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом від 26.03.2013 №1611799.

Також, ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності житловим будинком площею 203,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 09.02.2014 №376667 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2014 №17550051.

Враховуючи наявність у позивача у 2017 році об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено податкові повідомлення рішення від 29.08.2019 №1-1305, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017 рік в розмірі 312,59 грн.; №1-1305, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017 рік в розмірі 997,59 грн.

На обґрунтування правильності нарахування податкового зобов`язання Головне управління ДФС у Львівській області надало розрахунок та деталізований розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік по об`єктах оподаткування, що належать ОСОБА_1 .

За результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду з тих підстав, що платник податків раніше подав до контролюючого органу скаргу з цього самого питання.

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 ПК України - введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2. статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування, згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до пункту 266.4. статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Ставки податку для об`єктів житлової або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).

Згідно із підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню від 29.08.2019 №1-1305, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (дружина позивача), ОСОБА_3 (дочка позивача) на праві приватної спільної сумісної власності володіють житловою квартирою площею 141,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 01.03.2013. На обґрунтування доводів заявленого позову ОСОБА_1 покликається на те, що житлова квартира знаходиться в приватній спільній сумісній власності трьох осіб без поділу в натурі, а контролюючий орган не отримав від власників згоду щодо того, хто із них має бути визначений, як платник податку за цей об`єкт.

З приводу таких тверджень позивача, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту б) підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України якщо об`єкт житлової або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що фізичні особи - співвласники житлової або нежитлової нерухомості, що перебуває у їх спільній сумісній власності, але не поділена в натурі, не позбавлені права повідомляти контролюючий орган за місцем реєстрації про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно, звернувшись із письмовою заявою за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника житлової або нежитлової нерухомості. Проте, доказів такого звернення до контролюючого органу позивач до суду не надав, як не надав і доказів того, що об`єкт житлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб (позивача і дружини) і поділений між ними в натурі.

При цьому, суд першої інстанції, цілком обґрунтовано, із покликанням на положення статей 13, 67 Конституції України зазначив, що власність зобов`язує, і кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Отже, житлова квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , є об`єктом оподаткування починаючи з 2015 року, а питання щодо необхідності визначення співвласниками цієї квартири одного з них платником податку на майно не було для сім`ї позивача несподіваним чи нагальним питанням. Суд першої інстанції правильно зазначив, що за відсутності заяви співвласників контролюючий орган визначив податкове зобов`язання тому співвласнику, який першим зазначений у Реєстрі, як власник квартири.

Оскільки позивачем, починаючи з 2015 року, жодних дій на виконання вимог статті 266 ПК України вчинено не було, суд апеляційної інстанції сприймає його процесуальну позицію як таку, що спрямована на ухилення від сплати податку на майно, тому відхиляє його доводи як такі, що не ґрунтуються на законі.

Ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2011 №664 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі Положення №664). Ухвалою Львівської міської ради від 29.01.2015 №4269 внесено зміни у додаток (Положення) до ухвали міської ради від 14.07.2011 №664 «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», виклавши його у новій редакції. Згідно пункту 6.1 Положення №664 ставки податку для об`єктів житлової або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі: для квартири/квартир 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати.

01.01.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого установлено, що з 01.01.2017 до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 09.02.2017 №1469 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 14.07.2011 №664 «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» внесено зміни в частині визначення ставки податку; встановлено, ставку податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, для квартири/квартир 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування. При цьому як встановлено у пункті 2 цієї ухвали, норми цієї ухвали застосовуються з 01.03.2017.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила 3200 гривень.

Таким чином, встановлена пунктом 6.1 Положення №664 для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, яка для квартири/квартир становить 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування, має застосовуватись із урахуванням коефіцієнту 0,5 (тобто за січень, лютий 2017 року), встановленого пунктом 3 розділу ІІ 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1791-VIII. Тобто, ставка податку за 1 кв. метр житлової нерухомості за січень, лютий 2017 року складає 8,00 грн., а з березня по грудень 2017 - 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, що становить 16 грн.

Суд перевірив наданий контролюючим органом розрахунок податку на нерухоме майно та не встановив арифметичних чи логічних помилок, що могли б бути підставою для скасування податкового повідомлення-рішення.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню від 29.08.2019 №1-1305, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності житловим будинком площею 203,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 09.02.2014 №376667 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2014 №17550051.

Позивач стверджує, що цей будинок не є об`єктом оподаткування згідно з підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки не придатний для проживання, в ньому відсутнє водо-, газо- електропостачання.

Відповідно до пункту ґ) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Позивач вказує на те, що Голованівська селищна рада в травні 2019 року провела обстеження матеріально-побутових умов проживання, про що склала акт від 27.05.2019, а також видала ОСОБА_1 довідку від 28.05.2019 №1837 про те, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 не придатний у використанні та не введений в експлуатацію, в ньому відсутнє водопостачання, електропостачання, газопостачання.

Однак апеляційний суд звертає увагу на те, що такі дії проведені позивачем лише в 2019 році, після звернення до суду з даним адміністративним позовом, позаяк податковий період відповідно до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення за цим об`єктом оподаткування - 2017 рік. Відтак відсутність відповідного рішення місцевої ради про непридатність житлової нерухомості для проживання не виключає зазначений житловий будинок з переліку об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та не звільняє від обов`язку позивача сплачувати такий податок.

Суд першої інстанції правомірно врахував, що станом як на дату прийняття податкового повідомлення-рішення, так і станом на дату подання ОСОБА_1 цього позову до суду в розпорядженні контролюючого органу не було документів, що могли б свідчити про непридатність будинку для проживання; ОСОБА_1 не звертався до контролюючого органу в порядку підпункту 266.7.3. пункту 266.7 статті 266 ПК України для проведення звірки даних щодо цього об`єкта житлової нерухомості, відповідних документів щодо стану будинку не представляв; ОСОБА_1 не володів документами, що можуть бути підставою для визнання житлового будинку непридатним для проживання.

Відтак, при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 29.08.2018 №1-1305 Головне управління ДФС у Львівській області використало визначені ПК України джерела податкової інформації про об`єкти оподаткування податком на майно, діяло в межах повноважень та спосіб, визначені ПК України, тому підстав для скасування цього податкового повідомлення рішення немає.

Разом з тим, платник податку повинен був діяти добросовісно та у випадку необхідності звернутися до контролюючого органу про проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на майно, надавши для огляду оригінали правовстановлюючих та інших документів, як це передбачено підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, оскільки саме в інтересах позивача є підтвердження існування обставин для звільнення від сплати податку на майно.

Податковий орган жодною нормою ПК України не наділений обов`язком перевіряти придатність житлової нерухомості для проживання та звертатись до відповідного органу для прийняття рішення про непридатність чи аварійний стан такого об`єкта. Будучи власником об`єкта нерухомості, саме позивач володіє правом володіння, користування та розпорядження вказаним об`єктом.

Так, як позивачем, починаючи з 2015 року, жодних дій на виконання вимог статті 266 ПК України вчинено не було, суд апеляційної інстанції сприймає його процесуальну позицію як таку, що спрямована на ухилення від сплати податку на майно, тому відхиляє його доводи як такі, що не ґрунтуються на законі.

Рішенням Голованівської селищної ради від 20.03.2017 №150 «Про внесення змін до рішення селищної ради від 07.07.2016 №78 «Про встановлення податків і зборів на території Голованівської селищної ради» встановлено на території Голованівської селищної ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості для фізичних осіб в розмірі: 0,1 % до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування, тобто 3,2 грн.

Вказані рішення долучені податковим органом до відзиву на адміністративний позов та знаходяться в матеріалах справи, з огляду на що безпідставними є доводи апелянта про відсутність у контролюючого органу рішення селищної ради, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Суд перевірив наданий контролюючим органом розрахунок податку на нерухоме майно та не встановив арифметичних чи логічних помилок, що могли б бути підставою для скасування податкового повідомлення-рішення.

Що стосується аргументів скаржника про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті 29.08.2018 та надіслані після 1 липня року, що настає за базовим податковим (завітним) періодом (роком), тобто з порушенням встановлених підпунктом 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 ПК України строків, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Положення пункту 102.1 статті 102 ПК України передбачають, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Згідно із підпунктами 266.10.1 та 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується: а) фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення; б) юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Таким чином, порушення відповідачем строків направлення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення впливає лише на початок перебігу строку сплати відповідного податкового зобов`язання.

Отже, колегія суддів зауважує, що затримка у надсиланні (врученні) контролюючим органом - відповідачем у встановлений п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України строк оскаржуваного податкового повідомлення-рішення - до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), може свідчити лише про процедуру їх направлення (вручення), яка не змінює суті спірних рішень та не повинна сприйматись як безумовна підстава для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, для його скасування.

Якщо податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції та з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, таке рішення є правомірним, навіть у разі, коли порушено строки його надсилання (вручення), передбачені ПК України. Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення не вливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і не є підставою для визнання такого рішення протиправним та для його скасування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №820/1975/17 (№К/9901/30/17), яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції враховується та обставина, що прийняття та направлення податкових повідомлень-рішень платникові податку після 01 липня року в розглядуваній справі зумовлене винесенням цих рішень за результатами процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 28.04.2019.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 158528,15 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області відповідають критеріям, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, серед іншого прийняті обґрунтовано та в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначений ПК України, то похідні позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 158528,15 грн. також не підлягають задоволенню.

Доводи на які посилається апелянт є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог податкового законодавства. Також доводи апеляційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції та є аналогічними тим, які зазначені у адміністративному позові. У ній також не наведено інших аргументів, які б не були предметом перевірки судом та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року.