Справа № 480/1830/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 р. Справа № 480/1830/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми по справі № 480/1830/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі по тексту - ГУПФУ в Сумській області, відповідач), в якому просить суд: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VІ з урахування вислуги - 25 років 02 місяці 29 днів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем в порушення вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей" (далі по тексту - Порядок № 393) відмовлено йому у призначенні пенсії за вислугу років, незважаючи на те, що на день звільнення зі служби його вислуга становила 25 років 02 місяці 29 днів.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 480/1830/19, прийнятим в порядку письмового провадження, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 02.05.2019 № 12 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з урахуванням вислуги, яка становить 25 років 02 місяці 29 днів.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років згідно пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з урахуванням вислуги, яка становить 25 років 02 місяці 29 днів.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ) витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 480/1830/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що відповідно до п. "а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ), пенсія за вислугу років призначається особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше. При цьому, Законом № 2262-ХІІ передбачено призначення пенсії виключно за наявності необхідної вислуги років у календарному, а не пільговому обчисленні. Одночасно, статтею 17 Закону № 2262-ХІІ визначено вичерпний перелік періодів служби, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії. Оскільки відповідно до наданих документів, вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення зі служби становить у календарному обчисленні - 20 років 11 місяців 04 дні, Головним управлінням ПФУ в Полтавській області правомірно відмовлено позивачу в призначенні пенсії відповідно до п. «а» ст.12 Закону № 2262-ХІІ" у зв`язку з відсутністю необхідної для призначення пенсії календарної вислуги.

Позивач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної інстанції залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає доводи апелянта про можливість врахування для призначення пенсії позивачу лише календарної вислуги років, помилковими та такими, що суперечать положенням ч.4 ст. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», ст. 17-1 Закону 2262-ХІІ. Вказує, що відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а, порядок пільгового обрахування набутого особами стажу - вислуги, визначений Постановою КМУ № 393, підлягає безпосередньому застосуванню при призначенні пенсії за Законом 2262-ХІІ, для пільгового (кратного) обчислення періоду служби з метою встановлення у особи, що звертається за призначенням пенсії, мінімально встановленого розміру вислуги років. В зв`язку з чим, вважає, що набув право на пенсію відповідно до п. «а» ст. 12 Закону № 2262, а оскаржуване рішення відповідача є протиправним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Разом з відзивом на апеляційну скаргу позивачем надіслано заяву про участь у судовому засіданні, в обґрунтування якої позивач посилається на ч.1 ст.9, ч.1 ст.11 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Слід зазначити, що позивач був поінформований про те, що відповідно до ч. 4 ст. 243, ч. 1 ст. 309, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа буде розглянута в порядку письмового провадження протягом 60 днів з дня відкриття провадження у справі, шляхом направлення копії ухвали про призначення справи до апеляційного розгляду засобами поштового зв`язку та на електронну пошту позивача.

Позивач не був позбавлений можливості надання суду своїх доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки в ухвалі про відкриття провадження йому була надана можливість подати відзив на апеляційну скаргу з відповідними доказами, і позивач такою можливістю скористався.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Водночас, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26 травня 1988 року в справі "Екбатані проти Швеції" зазначив, що якщо розгляд справи у суді першої інстанції був публічним, відсутність "публічності" при розгляді справи у другій та третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури по цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги ст. 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.

Ця правова позиція узгоджується з вимогами п. 11 ч. 1 ст. 4 КАС України, щодо розгляду справи в розумний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права, беручи до уваги, що даний спір стосується саме питань права, розглянутий судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, враховуючи відсутність необхідності у заслуховуванні представників сторін, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи за апеляційною скаргою ГУПФУ в Полтавській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 480/1830/19 в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами без виклику учасників справи.

За приписами п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - це розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, клопотання позивача про розгляд справи за його особистої присутності задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 15.08.1997 по 14.07.2000 ОСОБА_1 навчався в Чернігівському юридичному училищі Державного департаменту України з питань виконання покарань, з 15.08.2000 по 16.01.2006 - проходив службу в Державній кримінально-виконавчий службі України, з 27.02.2006 по 06.11.2015 - проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, з 07.11.2015 по 31.08.2018 - проходив службу в Національній поліції України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями послужного списку та трудової книжки позивача (а.с. 32-33, 35-41).

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі по тексту - ГУНП в Сумській області) від 30.08.2018 № 463 о/с, відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», позивача звільнено зі служби в поліції.

Згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.08.2018 № 463 о/с станом на день звільнення 31.08.2018 вислуга років в органах Державної кримінально-виконавчої служби, Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України складає: календарна - 20 років 11 місяців 04 дні (у т.ч. в органах внутрішніх справ - 09 років 08 місяців 09 днів, в органах Національної поліції - 02 роки 09 місяців, 24 дні, в Управління Державного департаменту з питань виконання покарань - 08 років 05 місяців, 01 день); пільгова - 04 роки 03 місяці 25 днів (а.с. 11).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1840/3475/18, яке було залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019, задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 у задоволенні його заяви щодо підготовки та подання до органів Пенсійного фонду України документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Сумській області підготувати та направити до органів Пенсійного фонду України необхідні документи, передбачені пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

23.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі зазначеного рішення суду (а.с. 43).

В подальшому, Головним управлінням Національної поліції в Сумській області до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області надано документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 02.05.2019 № 12 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної для призначення пенсії календарної вислуги 23 роки та 6 місяців, передбаченої п. "а" ст.12 Закону № 2262 для осіб начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби, які звільнені у період з 1 жовтня 2018 по 30 вересня 2019 року (а.с. 34).

Листом від 10.05.2019 № 4326/03.2-04 позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії за вислугу років (а.с. 12).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Сумській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років та зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахування вислуги - 25 років 02 місяці 29 днів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив позивачу в призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «а» ст.12 Закону № 2262-ХІІ, оскільки приписами цього Закону та Постанови Кабінету Міністрів України від її липня 1992 р. № 393 не поставлено в залежність набуття права на пенсію за вислугою років від наявності виключно календарної вислуги.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.1 Закону № 2262-ХІІ (в редакції, чинній з 05.08.2018 згідно із Законом № 2569-VІІ від 12.07.2018, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії - 23.04.2019) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до п. «б» ст.1-2 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), зокрема, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби (ст.2 Закону № 2262-ХІІ).

Відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Виходячи зі змісту наведеної норми права, право на пенсію за вислугу років мають особи при наявності 23 років 6 місяців саме календарної вислуги років, а не обчисленої на пільгових умовах. Отже, пенсія за вислугу років призначається при наявності календарної, а не пільгової вислуги років.

Згідно з п. «а», п. «б» ч.1 ст.17 Закону № 2262-ХІІ (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 12.07.2018 2509-VIII, чинній з 05.08.2019) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються: військова служба; служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.17 Закону № 2262-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2018 № 2509-VIII) до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Вказаною нормою передбачено виечрпний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Колегія суддів зауважує, що жодної відсилочної норми стаття 17 Закону № 2262-ХІІ не містить, а також не містить посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними актами.

Посилання позивача на ст.ст.17-1, 17-2 Закону № 2262-ХІІ колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Відповідно до ст.17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.17-2 Закону № 2262-ХІІ обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється, як правило, за послужним списком особової справи військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію за цим Законом.

Перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, зміст цих статей суперечать приписам пункту "а" статті 12 Закону № 2262-ХІІ, який вказує, що для обчислення пенсії враховується саме календарна вислуга років.

Слід відмітити, що статті 17-1, 17-2 Закону № 2262-ХІІ набрали чинності з 29.04.2006 згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" № 3591-IV від 04.04.2006.

Пункт "а" статті 12 Закону № 2262-ХІІ було викладено у чинній редакції Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011, тобто, пізніше у часі, ніж статті 17-1 та 17-2 Закону № 2262-ХІІ.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, колегія суддів констатує, що виходячи з висновків Конституційного Суду України, наведених у рішенні від 03.10.1997 р. по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України), норми п. "а" ст.12 Закону № 2262-ХІІ мають пріоритет у застосуванні перед статтями 17-1, 17-2 цього Закону, оскільки прийнятий пізніше.

Доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин норм постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, якою позивачу для призначення пенсії вислугу років має зараховуватися пільговий стаж - 25 років 2 місяці 29 днів - є безпідставними, оскільки згідно з частини 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відтак, приписи пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 суперечать приписам статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому застосуванню підлягає саме Закон, оскільки має вищу юридичну силу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що право на пенсію за вислугу років визначається, виходячи з тривалості вислуги років саме у календарному обчисленні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки та послужного списку календарна вислуга років ОСОБА_1 складає 20 років 11 місяців 04 дні, що є недостатнім для призначення пенсії на підставі п. «а» ст.12 Закону № 2262-ХІІ.

Враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17, від 22 січня 2019 року у справі №295/10742/16-а, від 27 лютого 2019 року у справі № 295/6454/17, від 10 липня 2019 року у справі №299/509/15-а, від 25 липня 2019 року у справі № 806/1402/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 295/7220/16-а, від 17 жовтня 2019 року у справі № 761/19075/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 761/14626/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на відсутність у нього достатньої вислуги років.

З приводу судження суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних відносин саме правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а, оскільки вона була визначена Верховним Судом у складі колегії п`яти суддів Касаційного адміністративного суду, а не правової позиції щодо неможливості призначення пенсії за вислугу років виходячи з пільгової вислуги років, викладеної Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.346 КАС України, на яку послався суд першої інстанції, Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.

Водночас, колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а не зазначено про те, що суд касаційної інстанції відступив від попередньо сформованих висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, і не сформовано нового правового висновку, а лише направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній постанові констатовано, що суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми матеріального права, та зазначено, що у справі залишилися нез`ясованими обставини того, чи стверджувана заявником наявність вислуги років для призначення пенсії фактично існує, якими документами це підтверджується, який вид служби заявник просив зарахувати для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ, чи служба в цих органах підлягає зарахуванню для призначення пенсії за умов, про які заявляє позивач.

З огляду на наведене, судження суду першої інстанції про пріоритетність застосування до спірних відносин правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а, є помилковими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України порушення норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладене вище, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 480/1830/19 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 480/1830/19 - скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зоборв`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий С.П. Жигилій