Справа № 280/4057/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

06 листопада 2019 року о/об 15 год. 40 хв.Справа № 280/4057/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України (01001, пров. Рильський 10)

про скасування рішення, та про зобов`язання вчинити певні дії

за участі:

позивача - ОСОБА_1

(особа посвідчується паспортом серія НОМЕР_2 )

представника відповідача - Лютая Г.Ю.

(діє на підставі довіреності № 7924/9.1.4/22-19 від 23.09.2019)

представника відповідача - Проценко Ю.В.

(діє на підставі довіреності № 7710/9.1.4/22-19 від 18.09.2019 року)

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- скасувати рішення №1 від 25 липня 2019 року Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України в частині відмови у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити до складання наступного після призначеного на 29 липня 2019 року кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 на підставі подання Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області та документів поданих позивачем у 2019 році для допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю при додатковому наданні чинної довідки про відсутність судимості.

Ухвалою судді від 27 серпня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначено на 24 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року підготовче засідання відкладено до 10 жовтня 2019 року.

24 жовтня 2019 року строк проведення підготовчого провадження продовжено на 30 днів, а наступне підготовче засідання призначено на 06 листопада 2019 року.

В судовому засіданні 06 листопада 2019 року протокольною ухвалою суду за згодою сторін підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 24 жовтня 2019 року.

Відповідно до статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 06 листопада 2019 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 серпня 2019 року позивач отримала поштою витяг з рішення №1 від 25 липня 2019 року відповідача згідно якого вирішено відмовити у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 , оскільки записи в трудовій книжці не відповідають вимогам пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110. Вказує, що критерії для допуску особи для кваліфікаційного іспиту не передбачають такого критерію, як відповідність записів у трудовій книжці особи, що бажає здати кваліфікаційний іспит, пункту 2.14. Зазначає, що у своєму рішенні про відмову позивачу у допуску до складання кваліфікаційного іспиту відповідач не встановив відсутності нормативно встановлених критеріїв допуску до кваліфікаційного іспиту. Замість цього відповідач вийшов за межи своїх повноважень та нібито здійснив перевірку відповідності всіх записів в трудовій книжці позивача вимогам пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Повноважень відповідача на перевірку відповідності записів в трудовій книжці вимогам будь-якого нормативного акту чинним законодавством не передбачено. Таким чином, рішення відповідача, щодо не допуску ОСОБА_1 до кваліфікаційного іспиту прийнято з перевищенням законних повноважень відповідача.

В судовому засіданні позивач просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№ 42602 від 15 жовтня 2019 року), відповідно до якого зазначено, що під час вивчення та аналізу документів, доданих до подання про допуск до складання кваліфікаційного іспиту. Комісія виявила певні недоліки в записах, що послугувало підставою для відмови у допуску ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту. Вважає, що Вища кваліфікаційна комісія нотаріату при Міністерстві юстиції України при прийнятті рішення у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 діяла на підставі, у межах та у спосіб, передбачений законами України, та з дотриманням вимог законодавства, які регулюють порядок призначення та проведення іспиту.

Представники Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

В 2019 році позивачем подано до Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області документи, необхідні для вирішення питання про допуск ОСОБА_1 до кваліфікаційного іспиту на отримання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю, а саме:

заяву про бажання здати кваліфікаційний іспит;

оригінали та нотаріально завірені копії дипломів („Спеціаліст" та „Бакалавр") про повну вищу юридичну освіту;

трудова книжка та копія трудової книжки, завіреної за місцем роботи;

паспорт громадянина України та повна, нотаріально завірена копія паспорта громадянина України;

оригінал та нотаріально завірена копія довідки про відсутність судимості.

Так, Головним територіальним управлінням юстиції в Запорізькій області проведено перевірку документів позивача у відповідності до чинного законодавства та направлено відповідачу подання про допуск ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту.

25 липня 2019 року відповідачем прийнято рішення № 1 про відмову у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, зокрема, ОСОБА_1 , визначивши підставою невідповідність записів в трудовій книжці вимогам пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110.

Позивач зазначила, що отримала спірне рішення поштою 09 серпня 2019 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні визначає Закон України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02 вересня 1993 року.

За правилами частини 2 статті 2 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріусом може бути громадянин України, який має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю, та вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю при Міністерстві юстиції України утворюється Вища кваліфікаційна комісія нотаріату. Персональний склад Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату затверджується наказом Міністерства юстиції України.

Так, за наявності стажу роботи, визначеного у частині другій статті 3 цього Закону, особи, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, допускаються Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату до його складання на підставі подання відповідно Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі (частина 4 статті 10 Закону України «Про нотаріат»).

Функції та порядок діяльності Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату (далі - Комісія), яка утворюється при Мін`юсті визначає Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату №923 від 31 серпня 2011 року затвердженого Постановою Кабінет Міністрів України.

За правилами пункту 3 Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату основними завданнями Комісії є:

визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю;

вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Згідно з пунктом 4 Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату Комісія відповідно до покладених на неї завдань:

розглядає подання головних територіальних управлінь юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі (далі - головні управління юстиції) про допуск осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складення;

забезпечує проведення кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю;

розглядає подання Мін`юсту, головних управлінь юстиції або Нотаріальної палати України про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Процес складання особами кваліфікаційного іспиту у Вищій кваліфікаційній комісії нотаріату та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату визначає Порядок допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату № 1905/5 від 28 липня 2011 року затверджений наказом Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 11 Порядку допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату (далі Порядок № 1905/5 від 28 липня 2011 року) визначено, що до складання кваліфікаційного іспиту допускаються особи, які:

мають повну вищу юридичну освіту;

мають стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, або у передбаченому Законом України "Про нотаріат" випадку успішно пройшли стажування в державній нотаріальній конторі або у приватного нотаріуса;

мають намір скласти кваліфікаційний іспит для підтвердження кваліфікації;

не мають судимості.

Комісія на підставі подання головного територіального управління юстиції в строк не пізніше ніж за три дні до проведення кваліфікаційного іспиту розглядає подані заінтересованими особами документи та приймає рішення про допуск до складання кваліфікаційного іспиту чи відмову у такому допуску (пункт 13 Порядку № 1905/5 від 28 липня 2011 року).

За визначенням пункту 14 Порядку № 1905/5 від 28 липня 2011 року особам, яким відмовлено в допуску до складання кваліфікаційного іспиту, Комісія у п`ятиденний строк надсилає витяг з відповідного рішення Комісії, засвідчений підписом секретаря Комісії, із зазначенням причин такої відмови.

Так відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що 09 серпня 2019 року позивач отримала витяг з рішення №1 від 25 липня 2019 року відповідача відповідно до якого вирішено відмовити у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 (записи в трудовій книжці не відповідають вимогам пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110).

У наведеному спірному рішенні не визначено, що саме у записах трудової книжки позивача не відповідає пункту 2.14 Інструкції.

Вже при подані відзиву до суду та клопотанні № 06-18/7590 від 05 листопада 2019 року, представником відповідача визначено, що підпунктом 2.14 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року визначено, що у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Але, також не визначено, які саме записи у трудові книжці позивача не відповідають вимогам пункту 2.14 Інструкції.

В судовому засіданні 06 листопада 2019 року представником відповідача надано пояснення щодо невідповідності записів трудової книжки позивача. Наявні недоліки викликали зауваження до стажу позивача.

Зазначено, що у записі № 3 відсутня повна назва підприємства; запис № 7 не містить назви посади; записи № 9, 11, 14 розміщені неправильно, оскільки порядковий номер та дата запису повинні бути під заголовком повної назви підприємства.

Судом у судовому засіданні досліджено оригінали трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 та вкладиш до трудової книжки серія НОМЕР_4 (копія міститься в матеріалах справи).

Встановлено, що запис № 3 містить повну назву установи на роботу до якої прийнято позивача. Назва виконана шляхом проставлення отиску штампу п`ятої Запорізької нотаріальної контори.

Відомості запису № 7 не враховуються при обчислені стажу позивача.

Заголовки записів № 9, № 11, № 14 дійсно проставлені напроти порядкового номеру та дати запису.

За результатами дослідження оригіналу трудової книжки суд дійшов до висновку, що наведені представником відповідача недоліки трудової книжки не перешкоджають здійснити обрахунок стажу позивача. Умова невідповідності стажу позивача не зазначена у спірному рішенні, як підстава відмови, тому не може бути прийнята судом до уваги.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини 2 статті 2 КАС України, судом встановлено, що спірне рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем не визначено конкретні підстави прийнятого рішення, не враховано обставини, що мають значення для прийняття рішення (чи впливають визначені недоліки трудової книжки на правильність обрахунку стажу).

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується.

Вища кваліфікаційна комісія нотаріату при Міністерстві юстиції України повинна врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Суд вважає, що для цього Вища кваліфікаційна комісія нотаріату при Міністерстві юстиції України має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.

При цьому, Вища кваліфікаційна комісія нотаріату при Міністерстві юстиції України повинна уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вимагає від Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Тому, адміністративний позов в частині позовних вимог про скасування рішення №1 від 25 липня 2019 року Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України про відмову у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити до складання наступного після призначеного на 29 липня 2019 року кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 на підставі подання Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області та документів поданих позивачем у 2019 році для допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю при додатковому наданні чинної довідки про відсутність судимості, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

На думку суду, враховуючи, що конкурс у 2019 році відповідно до якого винесено протиправне рішення стосовно позивача вже відбувся, а рішення суду не може бути прийнято на майбутнє щодо не призначеного конкурсу, оскільки не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах по обставинах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, то в цій частині позивних вимог слід відмовити.

За правилами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути із відповідача суму судових витрат. До суми судових витрат входить і витрати на професійну правничу допомогу.

Представниками відповідача до суду не надано клопотання про зменшення розміру судових витрат.

Розглядаючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України).

Згідно частини 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

На підставі частини 3 статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, з наданих до заяви про стягнення витрат на правничу допомогу документів встановлено, що позивач просить стягнути грошові кошти у розмірі 10 000 грн. за надання адвокатом правничої допомоги.

Як доказ до суду надано:

копію договору про надання правничої допомоги від 19 серпня 2019 року;

копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №589;

прибутково-касовий ордер на суму 1700 грн.

Частиною 6 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підставі частини 7 визначеної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витратна оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Підстав, з яких можливо визначити перебільшення витрат на правничу допомогу, представником відповідачами суду не наведено.

З наданих представником позивача доказів судом встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню, оскільки є доведеним та співмірним.

За правилами частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись статтями 2, 77, 139, 241-245 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України (01001, пров. Рильський 10) про скасування рішення, та про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення №1 від 25 липня 2019 року Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України в частині відмови у допуску до складання кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити/

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України, (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1700,00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 18 листопада 2019 року.

Суддя Д.В. Татаринов