Справа № 620/2193/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2193/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Чернігівській області щодо не вжиття заходів для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за порушення податкового законодавства; визнання бездіяльності Головного управління ДФС у Чернігівській області щодо не надання матеріалів перевірки за заявою ОСОБА_1 від 18.06.2019 протиправною; зобов`язання Головного управління ДФС у Чернігівській області вжити заходів для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за порушення податкового законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.05.2019 позивач звернувся до Головного управління ДФС у Чернігівській області із заявою про неподання ОСОБА_2 декларацій про доходи та не сплату податків за здачу квартири АДРЕСА_1 , в якій просив провести перевірку за даними фактами та притягнути ОСОБА_2 до відповідальності та повідомити позивача про вжиті заходи і результати перевірки.

03.06.2019 отримав відповідь за № 1369/М/25-01-13-01-12 від 29.05.2019, підписану заступником начальника Шубою О., якою було повідомлене про те, що в ході розгляду звернення, вжиті заходи відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважаючи надану відповідь такою, що не відповідає вимогам Закону України "Про звернення громадян", з метою подальшого оскарження, 18.06.2019 позивач звернувся до ГУ ДФС у Чернігівській області з заявою, про надання йому матеріалів перевірки за його заявою від 02.05.2019, для ознайомлення.

21.06.2019 позивач отримав відповідь за № 1546/М/25-01-13-01-12 від 14.06.2019, підписану заступником начальника Шубою О., якою його було повідомлено про те, що за результатами вжитих заходів ОСОБА_2 подані декларації про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки та визначено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Позивач вважаючи, що суб`єктом владних повноважень протиправно не вжито достатніх заходів реагування відносно правопорушника та протиправною бездіяльність щодо ненадання матеріали перевірки для ознайомлення, чим порушено право позивача, звернувся до суду з даним позовом.

Питання звернення громадян до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів з заявами, скаргами, пропозиціями врегульовані Конституцією України, Законом України № 393/96-ВР від 02.10.1996 "Про звернення громадян" ( надалі - Закон № 393).

Відповідно до ст. 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок реалізації цього права на звернення визначений Законом України "Про звернення громадян".

Відповідно до ст. 1 Закону № 393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 вказаного Закону роз`яснено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Даною статтею також надано тлумачення зазначених термінів.

З огляду на тлумачення викладені у статті 3 Закону № 393, коло питань, з яким позивач звернувся до відповідача, підпадає під визначення "заява (клопотання)".

Відповідно до змісту статті 3 Закону № 393 громадяни України можуть звертатись до органів державної влади, місцевого самоврядування. їх посадових осіб із заявами, скаргами, клопотаннями (пропозиціями) з питань щодо реалізації або захисту своїх законних прав та інтересів.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх. перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (стаття 15 Закону № 393).

Частиною 1 ст. 20 Закону України №393 визначено, що звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Як вбачається з матеріалів справи, що з огляду на зміст листів відповідача від 29.05.2019 та 14.06.2019, наданих позивачу за результатами його звернення від 02.05.2019, та строк надання відповіді, ГУ ДФС розглянула вказане звернення громадянина ОСОБА_1 з дотриманням вимог чинного законодавства.

За змістом статті 18 Закону № 393 громадянин, який звернувся із заявою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових осіб, має право, серед іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги, знайомитися з матеріалами перевірки, тобто отримувати відповідну інформацію щодо розгляду свого звернення.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України № 2657-ХІІ від 02.10.1992 "Про інформацію" (надалі - Закон № 2657).

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Крім того, ст. 5 Закону № 2657 підкреслюється, що реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 21 Закону "Про інформацію" інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Частиною 2 статті 21 Закону № 2657 передбачено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Вказана правова норма кореспондується з положеннями підпункту 17.1.9. пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, відповідно до яких платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків.

Статтею 15 Закон № 393 передбачено, що при розгляді заяв (клопотань) громадян органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого

самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень

та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення контролюючим органом своїх повноважень та його обов`язки при здійсненні перевірки платників врегульовані Податковим кодексом України.

Зокрема, ст. 21 ПК України визначено, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані, серед іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку, що матеріали перевірки, здійсненої відповідачем за заявою позивача, не можуть бути надані йому без згоди фізичної особи, відносно якої була здійснена така перевірка, оскільки ці матеріали становлять конфіденційну інформацію, і таке розголошення інформації з боку відповідача було б порушенням прав конкретної фізичної особи, і, відповідно, порушенням з боку контролюючого органу його обов`язків.

Крім того, з тексту листів від 02.05.2019 та 14.06.2019, наданих відповідачем позивачу, вбачається, що контролюючий орган надав настільки детальну та повну відповідь, наскільки це можливо, виходячи з наведених обмежень та приписів чинного законодавства щодо не розголошення конфіденційної інформації про фізичну особу.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ненадання матеріалів перевірки позивачу є правомірним, а підстави для визнання такої бездіяльності протиправною відсутні.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДФС у Чернігівській області щодо невжиття заходів для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності та зобов`язання відповідача вжити заходів для притягнення вказаної особи до такої відповідальності, то суд звертає увагу на таке.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

З огляду на положення пунктів 86.7 та 86.8 ст. 86, п. 116.1 ст. 116 Податкового кодексу України повноваження щодо прийняття чи не прийняття рішення про застосування штрафних санкцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу, оскільки таке рішення на власний розсуд може бути прийнятне або ні, в залежності від обставин, встановлених перевіркою, доказової бази, визнання обґрунтованими заперечень платника, тощо.

Таким чином, з викладеного випливає, що за відповідачем законодавчо закріплено право адміністративного розсуду при прийнятті/не прийнятті рішення щодо притягнення до відповідальності платника податків.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку