Справа № 120/2005/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2005/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Тетяна Михайлівна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

14 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С. ,

представника позивача - Балтака Д.О.

представника відповідача - Хілковського О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Краматорського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Краматорського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації грошового забезпечення та середнього розміру грошового забезпечення за час затримки при звільненні,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Краматорського прикордонного загону з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати у період з 03 жовтня 2015 року по 07 квітня 2016 року індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ;

- стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова час тина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 індексацію грошово го забезпечення нарахованого за період 03 жовтня 2015 року по 07 квітня 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 07 квітня 2016 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звіль ненні із військової служби у запас Збройних Сил України;

- стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова час тина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період із 08 квітня 2016 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року позовні вимоги позивача задоволено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Зокрема апелянт зазначає, що виплати індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав, визначеного у Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 року № 100, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України. Крім того, на думку апелянта, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення не передбачена вимогами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року № 558 та ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Апелянт наголошує, що у спірних правовідносинах між сторонами відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матерального та процесуального права, а тому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.04.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «є» пункту 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ. Згідно наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 07.04.2016 року № 129-ос позивач був знятий зі всіх видів забезпечення та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

13.05.2019 року адвокатом в інтересах позивача був надісланий адвокатський запит № 523 до відповідача щодо роз`яснення чи нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 року по 07.04.2016 року.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) № 11/3309 від 23.05.2019 року надано відповідь, у якій вказано, що за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 03.10.2015 року по 07.04.2016 року ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення не нараховувалася і не виплачувалась. Кошторисними призначеннями військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України не передбачалась виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з липня 2015 року.

Зазначені вище обставини справи слугували підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем при звільненні не виплачено позивачу всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було проведено індексації грошового забезпечення, що отримував позивач. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 07.04.2016 року остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби в Державній прикордонній службі України у запас Збройних Сил України.

При прийнятті рішення, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховано висновки Верховного суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, що викладені у постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13), постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження №К/9901/11863/18), від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14, від 16.01.2019 року у справі №802/1052/17-а.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Відтак, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, в силу вимог статей 18 та 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відтак, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 , починаючи з 03.10.2015 року по 07.04.2016 року, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) № 11/3309 від 23.05.2019 року.

При цьому апелянт вказує на те, що Краматорський прикордонний загін є розпорядником коштів 3 рівня та бюджетних асигнувань на виплату індексації за вказаний позивачем період і до теперішнього часу відповідачу не надходило, що унеможливлює провести відповідні фінансові розрахунки щодо виплати індексації позивачу.

Разом з тим необхідно зауважити, що Конституція України зобов"язує органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України, а тому не може визнаватися правомірною відмова відповідача у нарахуванні та виплаті сум індексації з мотивів відсутності коштів на такі потреби. Відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо непроведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 03.10.2015 року по 07.04.2016 року року. І, як наслідок, задоволенню підлягає й похідна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення, нарахованого за період 03 жовтня 2015 року по 07 квітня 2016 року.

Що стосується позовних вимог, в частині зобов"язання відповідача провести з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідачем, при звільненні не виплачено позивачу всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було проведено індексації грошового забезпечення, що отримував позивач. Тобто, в даному випадку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 07.04.2016 року остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби в Державній прикордонній службі України у запас Збройних Сил України.

Що стосується доводів відповідача про передчасність вимоги про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, то зважаючи на допущення протиправної бездіяльності відповідача щодо непроведення 07.04.2016 року остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби, колегія суддів вважає, що вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при його звільненні по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі також підлягає задоволенню.

Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в даній справі є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки дії відповідача, в даному випадку не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Краматорського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.