Справа № 805/2683/15-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року справа №805/2683/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 805/2683/15-а (головуючий суддя І інстанції Арестова Л.В.), складене в повному обсязі 10 липня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України в Подільському районі м. Києва про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України в Подільському районі м. Києва про зобов`язання відповідача виконати виконавчий лист, виданий 12.09.2013 року Ворошиловським районним судом м. Донецька по справі № 255/1067/13-ц (а.с. 4-5, 59-60).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 147-149).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що пред`явлений до виконання виконавчий лист відповідає вимогам до нього, викладеним в Законі Україні «Про виконавче провадження».

Вважає невиконання відповідачем виконавчого листа неправомірним без дотримання вимог Постанови КМУ №845 (а.с. 153-154).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Апелянт/ позивач в апеляційній скарзі не наполягала на розгляд справи у її присутності.

18 листопада 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляду справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 23 серпня 2013 року рішенням Апеляційного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про стягнення суми компенсації відсоткової ставки за кредитом на придбання житла задоволено.

Стягнуто з Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_1 компенсацію відсоткової ставки за кредитом на придбання житла за період з 28 грудня 2005 року по 01 квітня 2010 року в розмірі 73 513,03 гривень, що відповідає за офіційним курсом Національного Банку України станом на 23 серпня 2013 року 9 200,63 доларів США, судові витрати в розмірі 1 103,16 гривень (а.с. 142-146).

12 вересня 2013 року на виконання рішення суду видано ОСОБА_1 виконавчий лист по справі № 255/1067/13-ц, яким стягнуто з Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_1 компенсацію відсоткової ставки за кредитом на придбання житла за період з 28 грудня 2005 року по 01 квітня 2010 року в розмірі 73 513,03 грн., що відповідає за офіційним курсом Національного банку станом на 23 серпня 2013 року 9 200,63 доларів США, судові витрати в розмірі 1 103,16 грн., а всього 74 616,19 гривень.

Позивач 06 серпня 2014 року звернулась до управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва з заявою, якою просила виконати виконавчий лист по справі № 255/1067/13-ц та здійснити безспірне списання коштів з рахунків Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (а.с. 61, 95).

Листом Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві 26 серпня 2014 року № 05-08/2396-12302 вказано, що підставою для відкладення безспірного списання коштів стало неможливість його виконання, та запропоновано позивачу надати Головному управління Казначейства оригінал виконавчого листа по справі № 2/255/867/2013 року із зазначенням банківських реквізитів рахунку, на який слід перерахувати кошти (а.с. 62).

Листом Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві від 21 жовтня 2014 року № 05-08/2855-15679 вказано, що виконавчий лист Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.09.2013 року де боржником є Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» був направлений разом із заявою до Управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва .

Виконавчий лист Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.09.2013 року в якому боржником зазначено з Донецьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» повернуто без виконання, оскільки дана установа не обслуговується у Головному управлінні Казначейства у м. Києві(а.с. 63, 98).

Надалі, листом від 29 жовтня 2014 року № 26-03-10/813, управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва повернуло виконавчий документ ОСОБА_1 , та повідомило, що виконання неможливо, оскільки в виконавчому листі не зазначено в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів і не зазначено ,що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Додатково повідомлено, що після уточнення обставин, які унеможливлюють виконання рішення суду позивач має право повторно звернутись до органів Казначейства з заявою про виконання рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька по справі № 255/1067/13-ц (а.с. 64-65, 85-86, 99-100).

17 червня 2016 року Управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва подало до Апеляційного суду Донецької області заяву про роз`яснення виконавчого листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.09.2013 року по справі № 255/1067/13-ц, а саме: яка сума підлягає стягненню з Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», яку судом було повернуто 27.07.2016 року без розгляду з тих підстав, що Управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва не є суб`єктом , якому процесуальним законодавством надано право на звернення до суду із заявою про роз`яснення рішення суду.

Аналогічного змісту пояснення викладені Управлінням державної казначейської служби України в Подільському районі у листі № 26-01-13/885 від 25 жовтня 2016 року, яким позивачу вдруге повернуто без виконання оригінал виконавчого листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.09.2013 року по справі № 255/1067/13-ц з рекомендацією звернення із заявою до суду про роз`яснення рішення ( а.с.34) . Не погодившись із невиконанням виконавчого листа, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вжив всіх можливих заходів для виконання виконавчого листа, однак, його виконати неможливо у зв`язку з наявністю двох боржників.

При цьому, у виконавчому листі (та рішенні суду) не вказано суму грошових коштів, яка підлягає стягнення з кожного з боржників.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за потрібне його скасувати, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України (далі - Мінфін України), іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра. Основними завданнями Казначейства України є: внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (далі - Порядок № 845) визначений механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судам, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Пунктом 2 Порядку № 845 визначені виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХІV (далі Закон № 606), примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, а саме: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; судові накази; виконавчі написи нотаріусів, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Згідно п. 2 ст. З Закону № 606, рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 18 Закону № 606 визначені вимоги до виконавчого документа, в якому зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, окрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.9 п.1 положень Порядку №845 Орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ:

- не підлягає виконанню органом Казначейства;

- подано особою, що не має відповідних повноважень;

- пред`явлено до виконання з пропущенням установленого строку;

- видано або оформлено з порушенням установлених вимог;

-рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

-суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

-відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем;

-стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання;наявні інші передбачені законом випадки.

Відповідно до ч.ч.11,12 положень Порядку №845,відкладення безспірного списання коштів здійснюється у разі:

1) звернення до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення про стягнення коштів чи зміни порядку і способу його виконання;

2) необхідності отримання від стягувача додаткових відомостей для виконання рішення про стягнення коштів;

3) звернення до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, щодо підтвердження їх зарахування до бюджету або встановлення залишку сум платежів, що підлягають безспірному списанню, чи узгодження реквізитів рахунків, на яких обліковуються надходження бюджету, кодів бюджетної класифікації тощо;

4) у випадках, передбачених пунктами 31 і 49 цього Порядку.

Безспірне списання коштів і їх перерахування стягувачам здійснюються після усунення обставин, що були підставою для відкладення безспірного списання таких коштів.

Згідно з п. 5 Положення № 845, під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право :

1) повідомляти органу, який видав виконавчий документ, про наявність обставин, що ускладнюють чи унеможливлюють його виконання, у спосіб і порядку, які визначені таким документом, крім випадків виконання рішень про стягнення коштів за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів;

2) звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання;

3) безоплатно отримувати необхідні для виконання виконавчих документів судові рішення, пояснення, довідки, іншу інформацію;

4) вимагати від боржників вжиття ними заходів до виконання виконавчих документів та за результатами їх виконання;

5) застосовувати заходи впливу до боржників у разі виявлення фактів порушення бюджетного законодавства у процесі або за результатами виконання виконавчих документів, повідомляти про такі порушення органам Держфінінспекції;

6) відкладати, зупиняти безспірне списання коштів і їх перерахування стягувачам у випадках, передбачених законом та цим Порядком;

7) вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, листом повернув виконавчий лист, як такий, що не підлягає виконанню на підставі положень пп. 6 ч. 1 ч.9 Положення № 845.

Відповідно до пп. 6 ч. 1 ч.9 Положення № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов`язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом.

Як вбачається з листів відповідача виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що в ньому не зазначено в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів і не зазначено що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, по-перше, відповідач посилався на пп. 6 ч. 1 ч.9 Положення № 845 при поверненні виконавчого листа, по-друге, обґрунтував своє рішення (щодо його повернення) не зазначенням в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів і не зазначенням що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

При цьому, пп. 6 ч. 1 ч.9 Положення № 845 не містить такої підстави для повернення виконавчого листа як «не зазначення в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів і не зазначення що обов`язок чи право стягнення є солідарним», що судом першої інстанції при прийнятті рішення не прийнято до уваги, відтак, дії відповідача щодо повернення виконавчого листа є неправомірними та не відповідають вимогам нормативно правових актів з цього питання.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в виконавчому листі чітко визначено боржника - Державну спеціалізовану установу «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (), Донецьке регіональне управління вказаного фонду (яке є співвідповідачем по справі 255/1067/13-ц) відповідно до виконавчого листа не є боржником у виконавчому листі, відтак, повернення виконавчого листа з підстав не зазначення частки стягнення грошових коштів з обох відповідачів є незаконною.

Щодо вимог позивача про зобов`язання виконати виконавчий лист, суд зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що управління дійшло помилкового висновку щодо необхідності повернення виконавчого листа по справі 255/1067/13-ц , що підлягає виконанню на підставі рішення суду та є обов`язковим без прийняття додаткового рішення судом до його виконання.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності вийти за межі позовних вимог та визначити належним способом захисту визнання протиправними дії відповідача щодо невиконання виконавчого листа та зобов`язання прийняття його до виконання, відповідно, позовні вимоги позивача є таким, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щодо вимог апелянта про повернення оригіналів документів, то зазначене питання не є розглядом апеляційної скарги та повинно вирішуватись на підставі заяви позивача окремим документом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати на виконання вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 250,308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 805/2683/15-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України в Подільському районі м. Києва про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Державної казначейської служби України в Подільському районі м. Києва щодо невиконання виконавчого листа по справі № 255/1067/13-ц та зобов`язати прийняти до виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

Г.М. Міронова