Справа № 240/9776/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
19 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/9776/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугу років незалежно від віку з 12.09.2017;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію за вислугу років незалежно від віку з 12.09.2017.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що має спеціальний стаж роботи працівника освіти 26 років 10 місяців 28 днів. У зв`язку з цим, позивач в червні 2019 року, у віці 51 рік, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Однак, відповідач відмовив йому у призначенні пенсії, зазначаючи при цьому, що пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності станом на 11.10.2017 визначених цим законом страхового стажу та спеціального стажу при досягненні особами віку, передбаченого ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме особи народжені у період з 01.01.1968 по 30.06.1968 набувають права на призначення пенсії за вислугу років при досягненні 52 років та за наявності спеціального стажу на дату звернення з 01.04.2010 по 31.03.2021 роки - 28 років. Натомість за даними трудової книжки на дату звернення за призначенням пенсії спеціальний стаж позивача становив 26 років 10 місяців 28 днів, а тому йому було відмовлено у призначенні пенсії.
ОСОБА_1 вважає відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" протиправною, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, щодо необхідності досягнення певного віку, як обов`язкової умови для призначення пенсії за вислугу років.
Вказані обставини зумовили звернення позивача з даним позовом до суду.
Ухвалою судді від 06 серпня 2019 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою судді від 02 вересня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №240/9776/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Крім того, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі 04 вересня 2019 року було надіслано на адресу місцезнаходження Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду, ухвалу про відкриття провадження у справі Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській отримало 06 вересня 2019 року (а.с.28).
25 вересня 2019 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.
На підтвердження такої позиції відповідачем вказано, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із змінами, внесеними згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 1 січня 2016 року передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців. Водночас, відповідно до абзацу другого пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. При цьому, право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, які мали вислугу років на відповідних посадах, не меншу від такої тривалості: на 01.04.2015 - 25 років, на 31.12.2015 - 25 років 6 місяців. У разі відсутності на зазначену дату такої тривалості стажу роботи пенсія за вислугу років призначається за досягненням пенсійного віку від 50 до 55 років (залежно від дати надходження) та за наявності спеціального стажу тривалістю від 25 років шести місяців до 30 років.
На підставі вищезазначеного, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області стверджує, що пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності станом на 11.10.2017 визначених цим законом страхового стажу та спеціального стажу при досягненні особами віку, передбаченого ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме особи народжені у період з 01.01.1968 по 30.06.1968 набувають права на призначення пенсії за вислугу років при досягненні 52 років та за наявності спеціального стажу на дату звернення з 01.04.2010 по 31.03.2021 роки - 28 років. Оскільки, за даними трудової книжки на дату звернення за призначенням пенсії спеціальний стаж ОСОБА_1 становив 26 років 10 місяців 28 днів, то відповідач вважає, що йому було правомірно відмовлено у призначенні пенсії, а тому просив відмовити в задоволенні позову (а.с.33-34).
Крім того 25 вересня 2019 року до суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому відповідач просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском ним шестимісячного строку на звернення з даним позовом до суду. В обґрунтування клопотання зазначено, що з позовом про оскарження дій управління позивач звернувся до суду 01.08.2019, однак в самому позові просить задовольнити його вимоги та призначити йому пенсію з 12.09.2017, що, на думку відповідача, свідчить про пропуск шестимісячного строку на звернення до суду (а.с.31-32).
Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року адміністративну справу №240/9776/19 призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 28 жовтня 2019 року об 11:00.
28 жовтня 2019 року до суду з`явились позивач - Демиденко М.В. та представник відповідача - Скрит С.М.
Розглянувши під час судового засідання вищезазначене клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про залишення позовної заяви без розгляду, судом було винесено ухвалу від 28.10.2019, якою в задоволенні клопотання було відмовлено.
Під час судового розгляду справи позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Натомість, представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.
Після дослідження наявних у матеріалах справи доказів, протокольною ухвалою суду, винесеною без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання від 28.10.2019, вирішено перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено наявною у матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , що з 18.08.1990 по 17.09.2002 позивач працював вчителем трудового навчання в Осівській неповній середній школі. В період з 18.09.2002 по 31.08.2015 ОСОБА_1 обіймав посаду директора загальноосвітньої школи І-ІІ степенів, а в період з 01.09.2015 по 11.09.2017 він працював вчителем фізичної культури Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.23-26).
Таким чином спеціальний стаж ОСОБА_1 як працівника освіти становить 26 років 10 місяців 28 днів, що також підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком спеціального стажу позивача, здійсненим Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (а.с.48).
З огляду на зазначене, позивач вважає, що він має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 в червні 2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 51 рік, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с.48).
За наслідками розгляду вказаної заяви позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зазначене рішення відповідач обґрунтував тим, що пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності станом на 11.10.2017 визначених цим законом страхового стажу та спеціального стажу при досягненні особами віку, передбаченого ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме особи народжені у період з 01.01.1968 по 30.06.1968 набувають права на призначення пенсії за вислугу років при досягненні 52 років та за наявності спеціального стажу на дату звернення з 01.04.2010 по 31.03.2021 роки - 28 років. Натомість за даними трудової книжки ОСОБА_1 на дату звернення за призначенням пенсії його спеціальний стаж становив 26 років 10 місяців 28 днів. З огляду на зазначене, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії (а.с.45).
Про прийняте рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача листом від 03.07.2019 №73/03.6 (а.с.46).
Не погоджуючись із відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно з п. 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до п. 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" набрав чинності 11 жовтня 2017 року.
Тобто пенсію за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом України "Про пенсійне забезпечення" страхового і спеціального стажу.
Статтею 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон України № 1788-XII) передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Зі змісту статті 2 Закону України № 1788-ХІІ вбачається, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них. Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до ст. 51 Закону України № 1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55 (ст. 52 Закону України № 1788-ХІІ).
Пунктом "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, що діяла до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
В подальшому, з прийняттям Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788, а з прийняттям Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" а Закон № 911 встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п. "е" ст. 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) було встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.
Натомість, до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; або ж 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року.
Однак, 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Відповідно до статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788 - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII - неконституційними.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.
Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Таким чином, на день звернення позивача (26.06.2019) до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років як працівнику освіти, пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Тому, посилання відповідача у рішення від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на положення пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року) щодо набуття позивачем права на пенсію за вислугу років при досягненні ним 52 років та за наявності спеціального стажу на дату звернення з 01.04.2010 по 31.03.2021 роки 28 років - є безпідставними.
Статтею 62 Закону України № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Так, судом із записів у наданій позивачем копії трудової книжки встановлено, що з 18.08.1990 по 17.09.2002 ОСОБА_1 працював вчителем трудового навчання в Осівській неповній середній школі. В період з 18.09.2002 по 31.08.2015 позивач обіймав посаду директора загальноосвітньої школи І-ІІ степенів, а в період з 01.09.2015 по 11.09.2017 він працював вчителем фізичної культури Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.23-26).
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджено Постановою КМУ від 04.11.1993 року № 909 (далі - Перелік №909).
Згідно з розділом 1 Переліку №909 робота на посадах учителя або директора загальноосвітнього навчального закладу дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Таким чином, згідно з даними трудової книжки спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року (дату набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), який дає йому право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти становить з 18.08.1990 по 11.09.2017 (26 років 10 місяців 28 днів), тобто більше 25 років, визначених пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ.
Відтак, суд приходить до висновку, що на момент звернення до відповідача позивач мав право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський Суд з прав у рішенні по справі Суханов та Ільченко проти України розцінив відмову в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку, як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі Бутченко проти України, у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги.
Оскільки рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на положення пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ґрунтувалося на висновках відповідача про відсутність в позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, суд приходить до висновку, що вказане свідчить про не доведення відповідачем правомірності відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику освіти.
Отже, враховуючи викладене суд вважає, що відповідачем не доведено існування будь-яких об`єктивних та законних підстав для того, щоб відмовляти позивачу призначенні пенсії, з огляду на що, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на положення пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є протиправним та підлягає скасуванню, а вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
З приводу позовних вимог щодо зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років незалежно від віку з 12.09.2017, суд зазначає наступне.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Зважаючи на встановлену протиправність рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як працівнику освіти відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням спеціального стажу 26 років 10 місяців 28 днів.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
При цьому, суд не погоджується з твердженням позивача, що пенсія йому має бути призначена з 12.09.2017 з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закон № 1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Враховуючи, що із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу 26.06.2019, саме з цієї дати його права підлягають відновленню, шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років на підставі п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ч .2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, з огляду на зазначені обставини та норми права, що регулюють спірні правовідносини з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, суд вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику освіти відповідно до розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволенні позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з наявної у матеріалах квитанції №43087322 від 25.07.2019 (а.с.4) позивачем під час звернення з даним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику освіти відповідно до розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович