Справа № 500/1344/19
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1344/19

18 листопада 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Габрилецької С.Є.

позивача: ОСОБА_1 ;

представника відповідача: Калашник Н.Я.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі-відповідач, Головне управління) про:

- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо його звільнення 16 травня 2019 року з посади заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_1 ;

- скасування наказу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 травня 2019 року №154-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 17 травня 2019 року;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2019 року по дату набрання рішенням суду про задоволення позовних вимог у даній справі законної сили;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 100000.00 грн. моральної шкоди;

- покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 , обов`язку покрити шкоду, заподіяну Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував на посаді заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській. 06 березня 2019 року, у зв`язку із введенням в дію структури та штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_1 було повідомлено про наступне вивільнення. 14 березня 2019 року, начальником Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, його було повідомлено про зміну істотних умов державної служби та запропоновано посаду начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління чи посади головних та провідних спеціалістів відповідно до переліку вакантних посад згідно з штатним розписом Головного управління. Водночас, вказаного переліку вакантних посад, для ознайомлення, надано не було. 03 травня 2019 року позивач повідомив начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову від запропонованих йому 14 березня 2019 року посад. Наказом начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 травня 2019 року №154-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач вважає такі дії начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправними, та такими що грубо порушують норми Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою від 20 червня 2019 року відкрито провадження у справі.

Відповідач 05 липня 2019 року подав до суду відзив, у якому проти позову заперечив та зазначив, що наказом Головного управління від 06.03.2019 №38 «Про попередження працівників», зокрема і позивача, було попереджено про наступне вивільнення із займаних посад. Зазначений наказ був доведений до відома всіх працівників під особистий підпис, в тому числі і позивача 06.03.2019. Відтак у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області відбулися зміни в організації виробництва і праці. Про наступне вивільнення позивача попереджено 14.03.2019 та запропоновано в порядку переведення посади начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах, головних та провідних спеціалістів відповідно до переліку вакантних посад згідно із штатним розписом Головного управління. Відповідно до правил, встановлених ч.1 ст.49-2 КЗпП України, позивачем було підписане попередження про наступне вивільнення із займаної посади. Від пропозиції від 14.03.2019 позивач відмовився 03.05.2019. Частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що процедура вивільнення державних службовців у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців визначається законодавством про працю. Звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Відповідно до службової записки начальника управління по роботі з персоналом від 11.05.2019 позивачу планувалося запропонувати всі вакантні посади згідно штатного розпису, але він відповів, що не буде продовжувати трудові відносини з Головним управлінням та буде звільнятися. Відповідно до службової записки начальника управлінця по роботі з персоналом від 14.05.2019 позивачу повторно планувалося запропонувати всі вакантні посади згідно штатного розпису, але він повідомив, що буде звільнятися та вимагав наказ про його звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. На виконання ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області запропонувало позивачу наявну в Головному управлінні роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, які з`явилися в Головному управлінні з дня попередження про вивільнення позивача до дня розірвання трудового договору. Позивачу були запропоновані в день звільнення 16 травня 2019 року 218 вакантних посад згідно переліку, які він міг обійняти шляхом переведення із займаної ним посади (в тому числі посада начальника юридичного управління), однак позивач відмовився від ознайомлення та підпису такої пропозиції. При цьому було враховано, що у позивача є як вища освіта за спеціальністю «Правознавство» так і вища освіта за спеціальністю «Фінанси». Крім того, за період з 06.03.2019 по 16.05.2019 Головне управління оголошувало конкурс на зайняття 346 вакантних посад державних службовців категорій «Б» та «В». При цьому документи на конкурси позивач не подавав. Звукозапис розмови від 16.05.2019, який позивач долучив до позову, не може слугувати доказом, оскільки був здійснений таємно.

Відповідач також звертає увагу на те, що позивач сам написав заяву про звільнення 16.05.2019, яка передбачена ст.43 Закону України «Про державну службу», а тому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Позивач 17 липня 2019 року подав до суду відповідь на відзив, у якій вказав, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Проте відповідачем, у своєму відзиві не надано пояснень чому повідомлення про наступне вивільнення та пропозиція іншої роботи в Головному управлінні не були проведені відповідно до приписів норм права, а саме одночасного пропонування посад.

Позивач зазначає, що у відзиві на позовну заяву, відповідач вказує, що 02 травня 2019 року, перебуваючи в управлінні по роботі з персоналом ОСОБА_1 відмовився подавати заяву про переведення на посаду начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління Головного управління та повідомив, що планує звільнятися із займаної посади. Вказане, на думку позивач, не відповідає дійсності, оскільки 02 травня 2019 року він не відвідував управління по роботі з персоналом. Долучений до матеріалів справи акт від 02 травня 2019 року позивач вважає підробленим та таким, що не відповідає фактичним обставинам.

Позивач також звертає увагу на те, що службові записки начальника управління по роботі з персоналом ОСОБА_4 від 11 травня 2019, 14 травня 2019 року, та акт б/н від 16 травня 2019 року не можуть братися до уваги. Так, у доповідній записці від 11 травня 2019 року зазначено, що позивач 11 травня 2019 року прибув в управління по роботі з персоналом і в грубій, брутальній формі став вимагати від працівників управління підготувати наказ на його звільнення, при цьому допускав некоректні образливі вислови на адресу начальника та працівників управління. Під час цієї розмови ОСОБА_1 повідомлено, що Головне управління планує запропонувати йому всі вакантні посади згідно з штатним розписом, але він відповів, що в подальшому не планує продовжувати трудові відносини з Головним управлінням та хоче звільнятись. Позивач вказує, що наведене не відповідає дійсності, оскільки в період 10-11 травня 2019 року він перебував у відпустці, що підтверджується заявою завізованою начальником Головного управління ОСОБА_10., та наказом «Про відпустку ОСОБА_1 » від 08 травня 2019 року № 93-щ.в. 11 травня 2019 року ОСОБА_1 перебував у с. Самолусківці, Гусятинського району Тернопільської області, разом із своєю сім`єю на святкуванні шлюбу родича, куди прибув напередодні, 10 травня 2019 року.

Щодо службової записки від 14 травня 2019 року, то у ній вказано, що 03 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовився від зазначеної пропозиції, а тому 14 травня 2019 року зроблено спробу повторно запропонувати всі вакантні посади, наявні в штатному розписі Головного управління. Проте ОСОБА_1 повідомив, що хоче звільнятися, при чому поводив себе по-хамськи, розмовляв грубо, у брутальній формі знову вимагав від працівників управління наказ на його звільнення, при цьому знову допускав некоректні образливі вислови на адресу начальника та працівників управління. Наведене у цій службовій записці, на думку позивача, також не відповідає дійсності, оскільки 14 травня 2019 року він не відвідував управління по роботі з персоналом, відповідно жодних пропозицій вакантних посад в Головному управлінні не одержував. Позивач звертає увагу, що до відзиву на позовну заяву долучено лише пропозицію посад за підписом начальника Головного управління від 16 травня 2019 року, що в свою чергу ставить під сумнів існування такої пропозиції посад за підписом начальника Головного управління, які б були датовані 11 травня 2019 року та 14 травня 2019 року.

Долучений до відзиву на позовну заяву акт від 16 травня 2019 року, складений та підписаний начальником управління по роботі з персоналом та підлеглими працівниками управління по роботі з персоналом. На думку позивача, такі працівники перебувають в безпосередньому підпорядкуванні керівника управління, залежні від неї фінансово, оскільки саме безпосередній керівник робить подання керівнику Головного управління на встановлення підлеглим працівникам надбавки за інтенсивність праці та премію за результатами роботи, відтак, підлеглі працівники перебувають в залежності від свого керівника, є не об`єктивними, та виконують усі вказівки керівництва. У випадку відмови того чи іншого працівника від підпису про ознайомлення з пропозицією іншої роботи, що пов`язано і скороченням штату чи реорганізацією підприємства, установи чи організації, такий акт мав би бути складений за участі керівника, оскільки саме на керівника покладено обов`язок щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, представника юридичної служби, представника профспілкового органу, а не лише працівників управління по роботі з персоналом.

Позивач підтверджує, що 16 травня 2019 року, він відвідував управління по роботі з персоналом двічі. Вперше 16 травня 2019 року він відвідав управління по роботі з персоналом о 09 годині 07 хвилин, подавши начальнику управління по роботі з персоналом ОСОБА_4 заяву про звільнення, яку його було змушено написати під тиском при начальнику Головного управління ОСОБА_10, про що було описано безпосередньо в позовній заяві. Вдруге 16 травня 2019 року він відвідав управління по роботі з персоналом після 17 години і начальником управління по роботі з персоналом ОСОБА_4 було надано йому для ознайомлення наказ про його звільнення та видано трудову книжку. Жодних спроб запропонувати йому всі вакантні посади в Головному управлінні в період з 14 березня 2019 року по 16 травня 2019 року, керівником чи будь-ким з працівників Головного управління не було.

Позивач звертає увагу, на ту обставину, що значна частина посад, які перелічені у наданій суду в якості доказу пропозиції 218 посад від 16 травня 2016 року є такими, по яких вже було оголошено конкурс на їх заміщення, в тому числі станом на 11-16 травня 2019 року, по окремих посадах було визначено переможців конкурсу, також інші посади не були вакантними, зокрема посади, що зазначені в переліку за номерами 3, 8, 9, 139. Зазначені факти, не могли бути невідомі начальнику Головного управління, оскільки вказані листи - повідомлення про результати проведення конкурсів підписані безпосередньо начальником Головного управління, так само начальником Головного управління було призначено на посаду начальнику управління обслуговування громадян.

Позивач також вказує, що неучасть його у конкурсах на заміщення вакантних посад в період з 06 березня 2019 року по 16 травня 2019 року не доводить відсутність його бажання продовжувати трудові відносини з відповідачем, оскільки він мав право призначення на будь-яку з посад, на які Головним управлінням було оголошено конкурс в порядку переведення із займаної посади, без участі в конкурсі.

Щодо твердження відповідача про написання позивачем заяви на звільнення 16 травня 2016 року ОСОБА_1 зазначає, що його було змушено написати таку заяву про звільнення, що підтверджується відповідним звукозаписом. Позицію начальника Головного управління озвучував ОСОБА_5., на той час заступник начальника відділу планування та обліку персоналу управління по роботі з персоналом Головного управління, на даний час переведений на посаду начальника юридичного управління, та, на думку позивача, мав особисту зацікавленість у вчиненні на нього тиску. Позивач вважає, що такі дії посадових осіб Головного управління ОСОБА_10 та ОСОБА_5 є грубим порушення законодавства про працю, та передбачають відповідальність за статтею 172 Кримінального кодексу України. Таким чином, усвідомлення протиправності таких дій вказаних осіб, ігнорування усіх доводів про їх протиправність зумовило необхідність здійснення такого запису, як одного з небагатьох можливих доказів на підтвердження протиправності вказаних посадових осіб, для відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Відповідачем 01 серпня 2019 року подано до суду заперечення у яких, серед іншого, зазначено, що станом на 14.03.2019 року вакантними було 592 посади, проте відповідач не міг їх всі пропонувати позивачу оскільки це б заблокувало роботу Головного управління. Очевидний наслідок таких дій - це позбавлення можливості здійснення Головним управленням своїх владних та управлінських функцій відповідно до чинного законодавства та Конституції України щодо реорганізації установи. Тому 14.03.2019 позивачу, як i іншим працівникам, були запропоновані вакантні посади з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду.

Відповідач також не погоджується із твердженнями позивача, що він був відсутній на роботі 11 травня 2019 року, оскільки це спростовується працівниками управлення по роботі з персоналом, які стверджують, що, перебуваючи у відпустці, ОСОБА_1 приблизно в 08 год. 20 хв. 11 травня 2019 року прибув у кабінет №32 i в грубій брутальній формі вимагав підготувати наказ на його звільнення. Під час цієї розмови позивачу повідомлено, що Головне управлення планує запропонувати йому всі вакантні посади згідно з штатним розписом, в тому числі посаду начальника юридичного управління, яка на той час була вакантною, але він відповів, що хоче звільнитися. Також заявив, що немає часу спілкуватися, оскільки їде на весілля.

Долучений позивачем до матеріалів справи звукозапис, на думку відповідача, не може слугувати доказом, оскільки відповідно до ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно із ст. 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», що підтверджується практикою Верховного Суду.

Щодо розмови позивача із керівництвом Головного управління відповідач зазначає, що під час бесіди позивачу було доведено вимоги частини четвертої ст. 43 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, зокрема те, що у разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби. Під час цієї розмови позивач повідомив, що подасть на ім`я начальника Головного управління заяву на звільнення, причому зробив це добровільно, без будь-якого примусу чи тиску. Відповідач звернув увагу на те, що позивач сам написав заяву про звільнення 16.05.2019, яка передбачена ст.43 Закону України «Про державну службу».

Відповідач також зазначив, що якщо б позивач погодився на посади, на які були оголошенні конкурси, то такі конкурси були б скасовані, а посада начальника управління обслуговування громадян була запропонована ОСОБА_1 помилково.

Відповідач також вказує на те, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади, що могли бути ним заміщені. Ініціатива про звільнення виходила саме від ОСОБА_1 . Крім того позивач здав кваліфікаційний іспит на зайняття адвокатською діяльністю. Для отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю позивачу необхідно пройти стажування у вільний від роботи час. Таке стажування та робота на державній службі, на думку відповідача, є несумісні.

Ухвалою від 06.08.2019 року розгляд справи відкладено з метою ознайомлення позивача із поданим запереченням.

Ухвалою від 17 вересня 2019 року розгляд справи відкладено за клопотанням позивача.

В судовому засіданні 01 жовтня 2019 були допитані як свідки начальник Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_10, працівник управління по роботі з персоналом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що 14 березня 2019 року запропонував позивачу посаду начальника управління представництва, проте позивач відмовився, оскільки зі слів заступника начальника Головного управління ОСОБА_14 позивач має іншу роботу. Також повідомив, що 16 травня 2019 року позивачу пропонувалася також посада начальника юридичного управління, чи пропонувалася ця посада іншим особам свідок не пам`ятає. Проте свідок також пояснив, що на цю посаду мав бути оголошений конкурс, але не оголошувався, оскільки вона пропонувалася ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона підписувала акт від 16 травня 2019 року про відмову позивача від запропонованих посад, а позивач мав намір звільнятися з роботи. Також були присутні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 11 травня 2019 року в першій половині дня позивач прибув до управління по роботі з персоналом. Чи пропонувалися йому тоді посади свідок не пригадує.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що теж підписувала акт від 16 травня 2019 року про відмову позивача від запропонованих посад. ОСОБА_1 був в управлінні по роботі з персоналом 11 травня 2019 року зранку і вів себе грубо. 14 травня 2019 року позивач також приходив до управління. Неодноразово відмовлявся від запропонованих посад. Позивач 16 травня 2019 року відмовився від ознайомлення з посадами.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що підписував акт про відмову позивача від запропонованих посад, а позивач 16 травня 2019 року відмовився від запропонованого переведення. 11 травня 2019 року зранку до десятої години позивач теж був в управлінні по роботі з персоналом і поводив себе грубо. 14 травня 2019 року начальник управління по роботі з персоналом ОСОБА_4 подала керівництву доповідну записку про те, що позивач хоче звільнятися.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона підписувала акти про відмову позивача від запропонованих посад від 02 травня 2019 року та від 16 травня 2019 року. Позивач відмовлявся від переведення. Зранку 11 травня 2019 року позивач у грубій формі вимагав підготувати наказ на його звільнення. Зазначила, що посада начальника юридичного управління пропонувалася позивачу начальником головного управління ОСОБА_10. в період з 14 по 16 травня 2019 року. Наявність у переліку посад, які пропонувалися позивачу зайнятих посад, або посад, на які оголошувався конкурс вважає помилкою. Щодо пропозиції написати позивачу заяву пояснила, що написання такої заяви передбачено ст. 43 Закону України «Про державну службу». Також зазначила, що оскільки позивач виявляв бажання звільнитися, йому запропонували написати відповідну заяву.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що 16 травня 2019 року в присутності начальника Головного управління, заступників та начальника управління по роботі з персоналом та начальника юридичного відділу пропонував позивачу написати заяву, відповідно до ст. 43 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року розгляд справи відкладено за клопотанням позивача про допит свідків.

В судовому засіданні 16 жовтня 2019 року судом допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили що позивач ввечері ІНФОРМАЦІЯ_1 приїхав в с. Самолусківці, Гусятинського району Тернопільської області на святкуванні шлюбу родича де і перебував 11 травня 2019 року.

Ухвалою від 16 жовтня 2019 року оголошено перерву.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку із клопотанням позивача про витребування додаткових доказів.

Ухвалою від 29 жовтня 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням позивача про ознайомлення з додатковими доказами.

Ухвалою суду відкладено розгляд справи з метою ознайомлення відповідача із звукозаписом судового засідання та клопотанням позивача про витребування додаткових доказів.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та запереченні, просила суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи держаної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» передбачено реорганізувати територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком. Зокрема вирішено до Головного управління України в Тернопільській області приєднати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Бережанське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Бучацьке об`єднане управління Пенсійного фонду України, Козівське об`єднане управління Пенсійного фонду України, Кременецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України, Лановецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України, Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України та Чортківське об`єднане управління Пенсійного фонду України.

Цією постановою також зменшено граничну чисельність Пенсійного фонду України та його територіальних органів.

Наказом Головного управління від 06 березня 2019 року №37 введено в дію структуру і штатний розпис Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на 2019 рік з 06 березня 2019 року (т.1, а.с. 166).

З наведеного суд робить висновок, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області відбулися зміна істотних умов державної служби.

Про зміну істотних умов державної служби позивач був ознайомлений 06 березня 2019 року, що підтверджується поясненнями позивача та листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11 травня 2019 року № 4688/06 (т.1, а.с. 168).

Цим повідомленням від 14 травня 2019 року позивачу було запропоновано в порядку переведення посади начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління, головних та провідних спеціалістів відповідно до переліку вакантних посад згідно із штатним розписом Головного управління (т.1, а.с. 72).

02 травня 2019 року працівниками управління по роботі з персоналом Головного управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області складено акт про те, що позивач відмовився від переведення на посаду начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління (т.1, а.с. 88).

Крім того, з матеріалів справи слідує, що від цієї пропозиції позивач відмовився 03 травня 2019 року, про що розписався у повідомленні (т.1, а.с. 72).

11 травня 2019 року начальником управління по роботі з персоналом на ім`я начальника Головного управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано доповідну записку з якої слідує, що 11 травня 2019 року в кабінет управління прибув позивач, та відмовився від запропонованих посад 03 травня 2019 року, а тому передбачалося повторно йому запропонувати всі вакантні посади, наявні у штатному розписі, оскільки частину вакантних посад на першому етапі було запропоновано іншим працівникам. Однак, позивач у грубій формі відмовився і вимагав наказ на звільнення. Під час цієї розмови позивачу також повідомили, що відповідач планує йому запропонувати всі вакантні посади згідно штатного розпису, проте позивач повідомив, що не бажає продовжувати трудову діяльність в Головному управлінні (т.1, а.с. 85).

14 травня 2019 року начальник управління по роботі з персоналом на ім`я начальника Головного управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області подала доповідну записку з якої слідує, що 14 травня 2019 року в робочому кабінеті управління по роботі з персоналом працівники управління зробили спробу запропонувати позивачу всі вакантні посади, які наявні в штатному розписі Головного управління, однак ОСОБА_1 відмовився та в грубій формі вимагав наказ на його звільнення (т.1, а.с. 86).

16 травня 2019 року працівниками управління по роботі з персоналом складено акт про відмову позивача від запропонованих посад (т.1, а.с. 84).

16 травня 2019 року позивач подав начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (т.1, а.с. 87).

Наказом начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 травня 2019 року №154-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (наводиться в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).

Частини 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Підстави припинення державної служби передбачені ст. 83 Закону №889-VIII. Пунктом 6 ч.1 ст. 83 цього Закону передбачено, що державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов, зокрема при реорганізації, тобто у разі подання заяви про звільнення, при незгоді державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється також за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частиною 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другої цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя цієї ж статті).

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. За відсутності різниці у кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен здійснити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом підготовки довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2019 року у справі № 806/1175/17.

Як вже зазначалося позивач перебував на посаді заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, був повідомлений про зміну істотних умов праці 06 березня 2019 року. Також, 14 березня 2019 року йому було запропоновано посаду начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління чи посади головних та провідних спеціалістів відповідно до переліку вакантних посад згідно з штатним розписом Головного управління (т.1, а.с. 72).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону №889-VIII до категорії «Б», серед іншого, віднесено керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

Судом встановлено, що станом на 14 березня 2019 року в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, крім запропонованих позивачу, були наявні і інші посади категорії «Б», які позивачу не пропонувалися (т.2, а.с. 15-21). Зазначена обставина також підтверджується доповідною запискою начальника управління по роботі з персоналом на ім`я начальника Головного управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11 травня 2019 року, у якій вказується, що під час розмови позивачу також повідомили, що відповідач планує йому запропонувати всі вакантні посади згідно штатного розпису, проте позивач повідомив, що не бажає продовжувати трудову діяльність в Головному управлінні (т.1, а.с. 85).

Відповідачем не надано жодного доказу, що зазначені вакансії пропонувалися позивачу 14 травня 2019 року, що відображено у повідомленні начальника управління по роботі з персоналом начальнику Головного управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, про пропонування всіх вакантних посад (т.1, а.с. 86).

Суд звертає увагу на те, що до матеріалів справи відповідачем долучено перелік посад, які можна обійняти без участі в конкурсі чи в порядку переведення від 16 травня 2019 року (т.2, а.с. 73-83). Тобто цей перелік не міг існувати 11 травня 2019 року чи 14 травня 2019 року. Також відповідачем долучено до матеріалів справи акт від 16 травня 2019 року, згідно якого позивач відмовився від ознайомлення і підпису із вказаними вакантними посадами.

Позивач у судовому засіданні заперечив, що посади із цього переліку йому пропонувалися та пояснив, що зазначена обставина підтверджується долученим до матеріалів справи звукозаписом.

З дослідженого у судовому засіданні звукозапису слідує, що позивачу пропонувалася одна посада, яка є дещо вища від тої, яку він обіймає і від якої він відмовився.

В судовому засіданні позивач пояснив, що єдиною запропонованою йому кращою посадою була посада начальника відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління. Від цієї посади він відмовився 03 травня 2019 року (т.1, а.с. 72).

Додатково суд зазначає, що з пояснень позивача, представника відповідача та свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_1 виявляв бажання обіймати посаду начальника юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яка йому не пропонувалася 14 березня 2019 року. А тому суд вважає, що в позивача не було жодної причини відмовлятися від пропозиції цієї посади 16 травня 2019 року.

Таким чином, суд вважає, що при зміні істотних умов державної служби в ОСОБА_1 відповідачем були порушені вимоги закону та не запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації та спеціальності, у тому числі 16 травня 2019 року.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 819/1121/17 зазначив, що Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності пропозиції саме усіх вакантних посад, наявних в державному органі чи органі місцевого самоврядування. Так, вказане підтверджується постановами від 19.07.2018 у справі №822/2595/16, від 11.10.2018 у справі №826/22101/15, від 07.02.2018 у справі № 813/8766/13.

Суд не погоджується із поясненням представника відповідача, що зазначений звукозапис не може бути взятий до уваги судом, оскільки зроблений таємно.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідачем не наведено жодних підстав, що досліджений в судовому засіданні звукозапис одержаний з порушенням встановленого законом порядку.

Статтею 75 КАС України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, суд вважає, що долучений позивачем до матеріалів справи звукозапис є достовірним та достатнім для встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи.

Крім того, суд не погоджується з посиланням відповідача на невідповідність дослідженого звукозапису ст.99 КАС України з підстав його незасвідчення електронним цифровим підписом, оскільки позивачем подано також до суду засвідчену електронним цифровим підписом копію цього звукозапису.

Щодо невідповідності звукозапису вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис», то суд також зазначає, що згідно із ст.4 цього електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Таким чином, електронним цифровим підпис застосовується для забезпечення електронного документообігу, що підтверджується наведеною відповідачем практикою Верховного Суду (т.1, а.с. 137). Однак цим законом не передбачено засвідчення електронним цифровим підписом звукозапису.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Закону №889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для зміни істотних умов державної служби, поряд з іншими, передбачалися ліквідація або реорганізація державного органу.

Частиною 4 цієї статті зазначалося, що про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Як вже зазначалося, про зміну істотних умов державної служби позивач був ознайомлений 06 березня 2019 року. Суд звертає увагу на те, що протягом 60 днів, тобто до 06 травня 2019 року, позивачем не було подано керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону №889-VIII або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду.

Таким чином, відповідно до положень ч.4 ст. 43 Закону №889-VIII, станом на 06 травня 2019 року позивач вважався таким, що погодився на продовження проходження державної служби, незалежно від того, що на цю дату позивачу не були запропоновані всі вакантні посади з незалежних від нього причин.

З цього приводу, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивача звільнили з підстав зазначених у заяві від 16 травня 2019 року.

В судовому засіданні позивач заявив, що зазначена заява була ним написана під тиском, що підтверджується долученим до матеріалів справи звукозаписом. З дослідженого в судовому засіданні звукозапису слідує, що позивачу під час бесіди в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області пропонувалося написати заяву, однак суд вважає, що жодного тиску при цьому на позивача не чинилося.

З пояснень позивача слідує, що йому запропонували написати заяву на звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII. А представник відповідача пояснила, що позивачу пропонувалося написати заяву про звільнення на підставі ст. 43 Закону №889-VIII, що також підтверджується показами свідка ОСОБА_5 .

Позивачем подано заяву на звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII.

В наказі про звільнення позивача від 16 травня 2019 року №154-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », зазначено, що позивача звільнено відповідно до п.1 ч.1 ст.43 Закону №889-VIII, п.1 ч.1 с.40 КЗпП України, а також у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII (пункт 2 наказу). Підставою для такого наказу стали заява позивача та згода профспілкового комітету (т.1, а.с. 21).

Однак, в наказі вказані різні підстави звільнення державного службовця, які не можуть застосовуватись одночасно, оскільки закон розрізняє підстави і порядок припинення державної служби на підставі ст. 43 та 87 Закону №889-VIII.

Так, підстави припинення державної служби передбачені ст. 83 Закону №889-VIII. Пунктом 6 ч.1 ст. 83 цього Закону передбачено, що державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов, зокрема при реорганізації (п.1 ч.1 ст. 43 цього Закону в редакції чинній нас момент виникнення спірних правовідносин), тобто у разі подання заяви про звільнення, при незгоді державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст. 83 Закону №889-VIII (в редакції чинній нас момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося також припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст. 87 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або якщо він відмовляється від такого переведення.

Таким чином, подання будь-яких заяв про припинення державної служби при звільненні державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення законом не передбачалося.

Отже, при припиненні державної служби згідно із ст. 43 Закону №889-VIII державний службовець подає відповідну заяву, а при припиненні державної служби відповідно до ст. 87 Закону №889-VIII підставою для звільнення з роботи є ініціатива суб`єкта призначення.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З наведеного суд приходить до висновку, що подання позивачем не передбаченої законом заяви не може створювати для нього жодних негативних наслідків, а тому відповідач не міг брати її до уваги приймаючи оскаржуваний наказ. У разі, якщо відповідач вважав, що позивач підлягає звільненню саме на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, він мав переконатися, що ОСОБА_1 відмовився від всіх рівноцінних чи інших вакантних посад в межах його кваліфікації. Якщо ж підставою для звільнення слугувала ст. 43 Закону №889-VIII, то таке звільнення мало б місце у разі подання позивачем відповідної заяви, чого позивач не зробив.

Згідно з частинами 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене суд вважає, що позов в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо звільнення 16 травня 2019 року з посади заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_1 , скасування наказу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 травня 2019 року №154-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 17 травня 2019 року, та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення.

Всі інші досліджені судом докази, у тому числі покази свідків, не спростовують висновок суду про протиправність звільнення позивача.

З оглянутої судом довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 27.09.2019р. вбачається, що заробітна плата позивача за березень-квітень становила: 12218,00 грн.+ 12218,00 грн = 24436,00 грн, середньоденна заробітна плата становила 610,90 грн. з розрахунку 24436,00 грн : 40 (робочих дні) = 610,90 грн (т.1, а.с. 249).

За таких підстав, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 78195,20 грн. за період з 17.05.2019р. по 18.11.2019 року, що становить 128 робочих дні, з розрахунку 610,90 грн. х 128 = 78195,20 грн.

Відповідно до пунктів 2 та 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді та про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Позивачем також заявлена позовна вимога про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на його користь 100000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач завдав йому моральної шкоди, яка проявляється у душевних хвилюваннях зумовлених необхідністю пошуку джерел заробітку, втратою нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, на його утриманні перебувають дружина, яка на даний час не має будь-яких джерел доходу, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, окрім державної допомоги у зв`язку з народженням дитини в сумі 860,00 грн., а також донька 2017 року народження. Позивач також зазначає, що протиправні дії Головного управління позбавили його права на працю, яке гарантоване Конституцією України, зумовили стресову ситуацію для його сім`ї, позбавили його можливості забезпечувати нормальні умови для виховання дитини та утримання сім`ї. Також, протиправні дії Головного управління принижують позивача у професійному значенні як правника, оскільки на всі його доводи щодо протиправності дій відповідача, апелювання до судової практики, відповідач продовжував свою протиправну практику, грубо порушуючи трудові права своїх працівників, в тому числі і ОСОБА_1 . Позивач також звернув увагу на ту обставину, що на посаду начальника юридичного управління, яку відповідач зобов`язаний був запропонувати ОСОБА_1 призначено ОСОБА_5 , в порядку переведення з посади начальника відділу планування та обліку персоналу управління по роботі з персоналом, що ставить під сумнів сутність мотивів проведення відповідачем конкурсу на заміщення вакантної посади начальника відділу планування та обліку персоналу управління по роботі з персоналом, який було оголошено та проведено Головним управлінням.

Розмір моральної шкоди становить 100000,00 грн. Такий розмір моральної шкоди, на думку позивача, цілком відповідає критеріям розумності, співмірності та фактичним обставинам справи враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України».

Позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, тощо, а також не надано обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої моральної шкоди.

Також суд бере до уваги те, що під час вимушеного прогулу йому виплачувалася допомога по безробіттю, що спростовує пояснення ОСОБА_1 про відсутність джерел заробітку.

Отже, у ході судового розгляду справи не встановлено наявність причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю відповідача, що свідчить про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Щодо позовної вимоги про покладення на службову особу обов`язку покрити шкоду у зв`язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку проводиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Згідно ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Оскільки стягнення таких сум здійснюється за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, суд вважає, що у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо звільнення 16 травня 2019 року з посади заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_1 .

3. Скасувати наказ начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 травня 2019 року №154-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 ";

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичного відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 17 травня 2019 року.

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 78195 (сімдесят вісім тисяч сто дев`яносто п`ять) грн. 20 коп.

6. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

7. Задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (вул. Майдан Волі, 3, м.Тернопіль, 46025, ).

Повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.