Справа № 825/631/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2019 року

Київ

справа №825/631/17

провадження №К/9901/1035/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.

розглянув у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою адвоката Куліша Валерія Григоровича - представника ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, прийняту у складі головуючого судді Клопот С. Л., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Бужак Н. П., суддів: Костюк Л. О., Троян Н. М.

І. Суть спору

1. У квітні 2017 року громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області), в якій просить:

1.1. визнати неправомірним та скасувати наказ УДМС України в Чернігівській області від 14 березня 2017 року № 21 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. зобов`язати УДМС України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для додаткового дослідження обставин справи стосовно громадянина Республіки Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування - АДРЕСА_1 пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, та вирішити питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

2. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що він одразу після прибуття в Україну звернувсь до УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання захисту в Україні, проте отримав повідомлення № 6, що на підставі наказу відповідача від 14 березня 2017 року № 21 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2.1. Вказує, що він, будучи громадянином Ірану та перебуваючи за її межами в Україні, не може повернутися до країни свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за належність до певної соціальної групи осіб, які були ув`язнені в країні походження.

2.2. Вважаючи наказ від 14 березня 2017 року № 21 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про його скасування.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. 21 лютого 2017 року до УДМС України у Чернігівській області надійшла заява громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої встановлено, що 10 лютого 2017 року співробітниками УДМС України в Київській області виявлено в місті Бориспіль ОСОБА_1 , який був без документів, що посвідчують особу та надають право законно перебувати на території України. Жодних документів, які б підтверджували легальний спосіб прибуття на територію України надано не було, з чого зроблено висновок, що позивач нелегально прибув на територію України.

4. 10 лютого 2017 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/1133/17 затримано позивача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців і осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України та примусово видворено його за межі України.

5. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року скасовано постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року з підстав порушення органами міграційної служби процедури, передбаченої статтею 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

6. 21 лютого 2017 року позивач звернувся до органу міграційної служби за захистом.

7. З пояснень ОСОБА_1 , добровільно наданих співробітникам відповідача слідує, що в 2008 році він без перешкод покинув країну громадянської належності Ісламську Республіку Іран.

8. До прибуття в Україну позивач разом із сім`єю близько восьми років проживав в третій безпечній країні - Азербайджанській Республіці, в якій не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався і на такі обставини, при його опитуванні співробітниками відповідача не посилався.

9. До держави Україна він прибув наприкінці 2016 року з метою подальшого виїзду до іншої країни.

10. В поясненнях позивач вказав, що перебуваючи в Азербайджанській Республіці він звертався за міжнародним захистом, в якому йому було відмовлено.

11. 14 березня 2017 року, оцінивши зібрані по справі відомості та документи, УДМС України в Чернігівській області видано наказ № 21 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12. 16 березня 2017 року органом міграційної служби вручено позивачу повідомлення № 6 про те, що стосовно нього прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз`яснення про порядок оскарження вказаного рішення.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

13. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року, в позові відмовлено.

14. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в Ірані та Азербайджані, що свідчить про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби.

15. Зазначена позиція підтримана Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

IV. Касаційне оскарження

16. У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

17. В обґрунтування касаційної скарги вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач одразу після прибуття в Україну звернуся до органу міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту. Разом з цим, під час співбесіди позивач вказав, що не має можливості повернутися до Ірану, оскільки зазнав погроз та переслідувань з боку провладних військ у зв`язку з тим, що є членом опозиційної партії та почав відстоювати права та своє право на гідну оплату праці, а тому стане жертвою переслідувань.

17.1. Наголошує, що суди допустили неповне з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для справи, неправильно оцінив докази, що призвело до неправильного вирішення спору.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

18. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

19. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

22. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

23. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

24. Приписами частин другої, четвертої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25. Перелік умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачений у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

26. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

27. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

28. Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

29. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

32. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

VI. Позиція Верховного Суду

33. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

34. При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

35. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

36. Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

37. Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

38. З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2017 року співробітниками УДМС України в Київській області було виявлено в місті Бровари позивача, без документів, які посвідчують особу та надають право законно перебувати на території України.

39. Разом з цим відсутні будь-які документи, що підтверджували б легальний спосіб прибуття позивача на територію України.

40. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач 21 лютого 2017 року звернувся до органу міграційної служби із заявою, в якій вказав, що до держави Україна він прибув наприкінці 2016 року з метою подальшого виїзду до іншої країни.

41. Отже, з обставин які склались у цій справі, громадянин Ірану ОСОБА_1 без зволікань звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що відповідає приписам статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"

42. Водночас, судами встановлено, що до прибуття в Україну позивач разом зі сім`єю в 2008 році без перешкод покинув країну громадянської належності Ісламську Республіку Іран та близько восьми років проживав в третій безпечній країні - Азербайджанській Республіці, в якій не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався і на такі обставини, при його опитуванні співробітниками відповідача не посилався.

43. Наведені обставини свідчать, що позивач є особою, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, що, в розумінні статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є однією з умов, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

44. Слід зазначити про відсутність в матеріалах справи фактів звернення позивача до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади за політичні переконання, утисків або погроз.

45. Таким чином, позивачем не наведено жодного конкретного факту про можливі утиски через політичні погляди щодо нього в країні походження, а відповідні твердження не можуть розцінюватись як переслідування та загроза його життю по політичним причинам.

46. Отже при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем повно та всебічно вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв`язку з чим, з урахуванням імперативних приписів частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

47. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

48. Разом з цим слід зазначити, що твердження позивача про порушення відповідачем норм частини сьомої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не заслуговує на увагу, оскільки 16 березня 2017 року працівниками УДМС України в Чернігівській області позивачу вручено повідомлення № 6 про те, що стосовно нього прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз`яснення про порядок оскарження вказаного рішення.

49. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

50. З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

51. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

52. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу адвоката Куліша Валерія Григоровича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич