Справа № 620/1870/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1870/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області та просить:

1. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (Форма «Ф») №10314-17, прийняте 05 червня 2015 року Державною податковою інепекцією у Ріпкинському районі Головного управління ДФС у Чернігівській області в сумі 9 022,06 гривень.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (Форма «Ф») №2458-12, прийняте 27 червня 2016 року Чернігівською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області в сумі 16 226,25 гривень.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (Форма «Ф») №1767-0000, прийняте 10 травня 2017 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 15 198,59 гривень.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (Форма «Ф») №32461-1303-2522, прийняте 02 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 217,34 гривень.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 червня 2009 року між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - Головня) та Ріпкинською районною державною адміністрацією був укладений договір оренди землі, зареєстрований в Ріпкинському районному відділ Чернігівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітетові України із земельних ресурсів», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 червня 2009 року за №27 (в подальшому - Договір оренди).

Відповідно до умов Договору оренди позивачу була передана в строкове платне користування земельна ділянка несільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сиберізької сільської ради.

Земельна ділянка була передана в оренду загальною площею 3,6910 га, у тому числі 3,6910 га. - під господарськими будівлями і дворами за рахунок несільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення (господарський двір) Сиберізької сільської ради (пункт 2 Договору оренди).

На вказаній земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна: нежитлова будівля « ІНФОРМАЦІЯ_1 -рідинозбірник», позначена «А, а, а-1», загальною площею 534,9 кв.м., стан будівлі незадовільний.

Вказаний Договір оренди був укладений на 49 років.

06 січня 2015 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №46 (в подальшому - Договір дарування).

Відповідно до умов Договору дарування позивач безоплатно передав у власність ОСОБА_2 нерухоме майно - нежитлову будівлю, «свинарник-рідинозбірник», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому - предмет Договору дарування).

Одночасно, пунктом 1 Договору дарування визначено, що нерухоме майно - нежитлова будівля, «свинарник-рідинозбірник», розташована на земельній ділянці площею 3,6910 га. кадастровий номер :07:006:0004, яка надана в оренду на 49 років, на підстав: Договору оренди землі, укладений 24 червня 2009 року між Ріпкинською районною державною адміністрацією та позивачем.

Право власності ОСОБА_2 зареєстроване 06 січня 2015 року за номером 8347575, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 32071850, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44), виданий ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області.

В період з 2015 року по 2018 рік контролюючими органами було здійснено нарахування позивачу податкових зобов`язань за платежем «Орендна плата з фізичних осіб», а саме:

1. податковим повідомленням-рішенням №10314-17, прийняте 05 червня 2015 року Державною податковою інспекцією у Ріпкинському районі Головного управління ДФС у Чернігівській області (реорганізована шляхом приєднання до Чернігівської об`єднаної державне: податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року №892 «Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби») в сумі 9 022,06 гривень (копія ППР додається);

2. податковим повідомленням-рішенням №2458-12, прийняте 27 червня 2016 року Чернігівською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області (реорганізована шляхом приєднання до Головного управління ДФС в Чернігівській області відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2015 року №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби») в сумі 16 226,25гривень;

3. податковим повідомленням-рішенням №1767-0000, прийняте 10 травня 2017 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області (в подальшому - відповідач) в сумі 15198,59 гривень;

4. податковим повідомленням-рішенням №32461-1303-2522, прийняте 02 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 217,34 грн.

Заперечуючи правомірність спірних податкових повідомлень-рішень відповідача, які на думку позивача є незаконними, остання звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Статтею 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлює, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пунктів 286.1, 286.5 пункту 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлює, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Так, в розумінні положень п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, за приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач, на якого покладено тягар доказування, не надав суду доказів, які б підтверджували, що за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку та, відповідно, виникнення у неї обов`язку зі сплати земельного податку.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/13290/16 (адміністративне провадження №К/9901/42048/18).

Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі №826/14703/13-а, оскільки зазначене рішення було прийнято у справі щодо податкового зобов`язання, визначеного власнику нежилого приміщення у багатоквартирному будинку; проте у межах спірних правовідносин позивач є власником нежилого приміщення, розташованого на земельній ділянці, яке використовується ним безпосередньо для провадження господарської діяльності; у свою чергу відповідач не зазначає, що позивач є власником нежилого приміщення в багатоквартирному житловому будинку.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач є платником єдиного податку і використовує нежиле приміщення для провадження господарської діяльності, то визначення суми податкового зобов`язання із земельного податку на земельну ділянку, яка знаходиться під таким приміщенням, є протиправним та не узгоджується з пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2018 року у справі №815/2146/17 (адміністративне провадження №К/9901/1698/17) та від 26 червня 2018 року у справі №826/14081/16 (адміністративне провадження №К/9901/49779/18).

Таким чином, дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на невірному тлумаченні відповідачем норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Також колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку і прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись статтями 34, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві- залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна