Справа № 480/2930/19
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2019 р. Справа № 480/2930/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кравченка Є.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Михайленко О.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Литовченко Л.І.,
представника відповідача - Верховлюка О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/2930/19
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Командира військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 за 2019 рік та рапорту ОСОБА_1 на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в повному обсязі згідно розрахунку, який вказаний в наказі Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;
- здійснити перерахунок днів щорічної основної відпустки за 2019 рік плюс дні для проїзду до місця проведення щорічної основної відпустки (2 дні), що становить приблизно 1125,08 грн.;
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального провадження у підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 18.09.2019 неналежного відповідача Командира військової частини НОМЕР_1 замінено належним - військовою частиною НОМЕР_1
Ухвалою суду від 29.10.2019 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника топогеодезичної служби штабу. З займаної посади був звільнений наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №203 від 04 червня 2019 року у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я, з 03.07.2019 - виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2019 № 133. Позивач стверджує, що при звільненні були порушені його права щодо виплати належних йому коштів.
Так, позивачу не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 за 2019 рік, хоча він звертався за нею у березні 2019 року та потребував її для оплати лікування. Позивач зазначає, що відповідно до протоколу комісії військової частини НОМЕР_1 від 22.04.2019 № 3 матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань вирішено надати капітану ОСОБА_1 в сумі 4000 грн., але при звільненні її не було виплачено та невірно було визначено розмір матеріальної допомоги, а саме при його обчисленні не враховано усі необхідні складові грошового забезпечення.
Також, позивач звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням провести нарахування коштів за невикористані дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік у зв`язку із звільненням з лав Збройних сил України згідно його рапорту та відповідно пункту 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», однак вказаної компенсації нараховано і виплачено не було.
Крім того, при наданні щорічної основної відпуски за 2019 рік ОСОБА_1 не було надано дні для здійснення переміщення з військової частини НОМЕР_1 до місця проведення щорічної основної відпуски м. Суми та в зворотному напрямку. Позивач зазначає, що під час першої частини щорічної основної відпуски за 2019 рік він захворів та знаходився на лікуванні в КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1", після одужання пішов у другу половину щорічної основної відпустки за 2019 рік з урахуванням днів на лікування але без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки м. Суми та назад, який був невикористаний під час першої половини щорічної основної відпустки за 2019 рік. Вказане, на переконання позивача, є порушенням пункту 5 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011 -XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Позивач вважає, що вищевказаними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка виразилася в психологічних переживаннях в зв`язку з порушенням його прав, яких позивач зазнав в зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, а тому просить стягнути з відповідача моральну шкоду.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.
У письмовому відзиві на позовну заяву зазначив, що у військовій частині НОМЕР_1 відсутня фінансово-економічна служба, тому військова частина НОМЕР_1 знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 . Однак, у військовій частини НОМЕР_2 відсутнє фінансування для відшкодування коштів за неотриману додаткову відпустку відповідно до закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2019 року №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», а тому така компенсація не нараховувалась та не виплачувалась позивачу.
Крім того, відповідач вважає твердження позивача про те, що йому не було надано дні для здійснення переміщення з військової частини НОМЕР_1 до місця проведення щорічної основної відпустки м. Суми та в зворотному напрямку, помилковим, оскільки додаткові дні відпустки для проїзду надавались ОСОБА_1 , що підтверджується відпускними квитками.
Стосовно виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідач зазначив, що розмір вказаної матеріальної допомоги дбув правомірно обрахований відповідно до відповідно до пункту 7 розділу XXIV наказу Міністра оборони України від 07.06.2019 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» з урахуванням пункту 7 наказу Міністра оборони України від 25.01.2019 №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік», яким передбачено накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців, а також з у рахуванням абзацу 2 окремого доручення Міністра оборони України, яким передбачено матеріальну допомогу надавати у межах доведених граничних обсягів видатків для її виплати із розрахунку погодженого місячного фонду грошового забезпечення на 2019 рік, необхідних для утримання 10% спискової чисельності військовослужбовців.
Відповідач вважає безпідставною й вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки жодних прав ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_1 не порушував.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника топогеодезичної служби штабу.
Також, судом встановлено, що на підставі рапорту ОСОБА_1 від 11.02.2019 (а.с. 130), наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.02.2019 № 33 (а.с. 132) та відпускного квитка від 14.02.2019 № 12 (а.с. 49) позивач вибув у першу частину щорічної основної відпустки за 2019 рік кількістю на 15 діб з 18 лютого по 06 березня 2019 року (з урахуванням часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад).
Під час перебування у першій частині щорічної основної відпустки за 2019 рік ОСОБА_1 захворів, був госпіталізований до кардіологічного відділення КУ СМКЛ № 1, де проходив стаціонарне лікування з 28.02.2019 по 14.03.2019, що підтверджується виписками із медичної карти № 1943 та № 2350 (а.с. 13,14).
На підставі рапорту ОСОБА_1 від 24.05.2019 (а.с. 131), наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2019 № 105 (а.с. 133) та відпускного квитка від 24.05.2019 № 32 (а.с. 50) позивач вибув у другу частину щорічної основної відпустки за 2019 рік кількістю на 35 діб з 25 травня по 30 червня 2019 року (з урахуванням часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад).
18.03.2019 ОСОБА_1 звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік відповідно до пункту 33.2 "Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим особам", затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, а саме на погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з проведеною операцією та лікуванням (а.с. 38).
До рапорту позивач додав копії довідок КУ "Сумська міська клінічна лікарня № 1" від 13.03.2019 № 1943, від 14.03.2019 № 2350 та копії чеків на придбані ліки (а.с. 39-45).
Рапорт ОСОБА_1 від 18.03.2019 був розглянутий на засіданні комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 та згідно протоколу від 22.04.2019 № 3 прийнято рішення матеріальну допомогу начальнику топогеодезичної служби частини капітану ОСОБА_1 виплатити в розмірі 4000 грн. (а.с. 47-48).
02.07.2019 ОСОБА_1 звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік на підставі п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку із звільненням із лав Збройних Сил України (а.с. 10).
Однак, станом на день розгляду справи компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не була нарахована і виплачена ОСОБА_1 , що не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04 червня 2019 року № 203 ОСОБА_1 звільнений з займаної посади у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.07.2019 № 133 ОСОБА_1 з 03.07.2019 виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. У наказі, також, зазначено, що щорічна основна відпустка за 2018 рік використана, щорічна чергова відпустка за 2019 рік використана тривалістю 45 (сорок п`ять) діб, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу МО України від 07.06.2018 № 260 за 2019 рік не виплачено (а.с. 46).
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Що стосується надання позивачу додаткових днів до щорічної основної відпустки для переміщення до місця її проведення, суд зауважує наступне.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються. Військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.
Як встановлено із відмітки на зворотній стороні відпускного квитка від 14.02.2019 №12, під час першої половини щорічної основної відпустки з 28.02.2019 по 14.03.2019 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КУСМКЛ № 1. Отже, з 18.02.2019 по 27.02.2019 кількість діб перебування в першій половині щорічної основної відпуски за 2019 рік становить 10 діб.
Стосовно другої половини щорічної основної відпуски за 2019 рік, в якій позивач перебував з 25.05.2019 по 30.06.2019, суд зауважує, що з 37 діб перебування у відпустці 2 дні є святковими (16 червня 2019 року - Трійця, 28 червня 2019 року - День Конституції України), а тому не повинні враховуватися до тривалості відпустки.
Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що загальна кількість діб перебування позивача у щорічній основній відпустці за 2019 рік становить 45 діб, в той час як з урахуванням часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, тривалість відпустки мала б становити 47 діб.
Таким чином, відповідач не надав позивачу дні, необхідні для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад згідно пункту 1 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок днів щорічної основної відпустки за 2019 рік плюс дні для проїзду до місця проведення щорічної основної відпустки суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 рік суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII), "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII).
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Проте, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 № 504/96-ВР.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Отже при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2015-2019 роках дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 2015 року по 03.07.2019.
Безпідставним є посилання відповідача на відсутність коштів для виплати компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу витрати на лікування, суд вважає їх необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я.
За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Суд погоджується із аргументом позивача про те, що він правомірно звернувся за медичною допомогою до КУ СМКЛ № 1, а не до Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни, оскільки захворювання позивача (інфаркт міокарда) є протипоказом для госпіталізації у зазначений медичний заклад (а.с. 65-68).
Водночас, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів того, що він звертався до Міністерства оборони України або до відповідача із проханням відшкодувати витрати на лікування, проведене в КУ СМКЛ № 1.
Частиною 2 статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.
У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №504/4148/16-а.
На обґрунтування порушення його прав, позивач зазначив, що відповідач відмовляється відшкодувати йому витрати на лікування, при цьому жодних доказів такої відмови суду не надав.
Суд зазначає, що скарга дружини позивача ОСОБА_3 подана Міністру оборони України 28.05.2019, та надана на неї відповідь (а.с. 11-12) не можуть свідчити про відмову ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на лікування, оскільки вказана скарга подана не від імені позивача та у ній не висловлено жодних вимог відшкодувати витрати на медичну допомогу на підставі ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Крім того, суд звертає увагу на те, до що відповідно до ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за відсутності військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, а не за рахунок військової частини, в якій проходить службу військовослужбовець.
Також, суд вважає безпідставними вимоги позивача зобов`язати відповідача виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 за 2019 рік та рапорту ОСОБА_1 на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в повному обсязі згідно розрахунку, який вказаний в наказі Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».
Відповідно до п. 1 розділу ХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року N 260 (далі - Порядк № 260) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно із п. 7 розділу ХХІV Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Згідно із пунктом 5 наказу Міністра оборони України від 25.01.2019 №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2019 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 7 наказу Міністра оборони України від 25.01.2019 №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).
Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.
З аналізу вищенаведених норм суд дійшов висновку, що враховуючи межі виділених асигнувань на грошове забезпечення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може бути виплачена військовослужбовцю у розмірі, меншому, ніж його місячне грошове забезпечення.
Отже, позивач помилково вважає, що йому має бути виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у максимальному розмірі - у розмірі його місячного грошового забезпечення.
Безпідставним, на думку суду, є посилання позивача на відсутність розрахунку суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яку вирішено виплатити ОСОБА_1 згідно протоколу від 22.04.2019 № 3, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку військової частини наводити у своєму рішенні такий розрахунок.
Також, не приймається судом до уваги аргумент позивача про те, що іншим військовослужбовцям була виплачена матеріальна допомога у більшому розмірі, з огляду на те, що предметом розгляду даної справи є встановлення правомірності виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 , а рішення про проведення виплат іншим особам не стосуються спірних правовідносин.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із пунктом 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
З аналізу вищенаведених норм законодавства можна дійти висновку, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Суд зазначає, що позивач у своїй позовній заяві не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди. Позивачем, також, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірною діяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки згідно із рапортом ОСОБА_1 та відповідно до Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок днів щорічної основної відпустки за 2019 рік шляхом врахування двох днів щорічної основної відпустки та виплатити відповідну компенсацію.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст рішення складений та підписаний 18.11.2019.