Справа № 160/29/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/29/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Сирії ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року (суддя Рябчук О. С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2018 № 424-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він прибув до України для отримання освіти. Під час законного перебування позивача в Україні, на території Сирійської Арабської Республіки розпочався збройний конфлікт, який охопив всю країну. Вважає спірне рішення ДМС України неправомірним та необґрунтованим з огляду на те, що у відповідача не було правових підстав для відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки повернення до країни походження становить загрозу його життю, безпеці, свободі внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації існуючого збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Також, позивач, вважає що у країні його громадянського походження на нього очікує переслідування, у випадку повернення його буде мобілізовано до армії, він або буде змушений вбивати мирних жителів, або буде підданий тортурам чи страті у випадку відмови виконувати накази про вбивство мирних жителів. За час перебування в Україні він одружився з українкою ОСОБА_2 , яка сповідує християнську віру. Одруження на особі, яка сповідує іншу релігію також може бути сприйнята як зрада зі сторони позивача, а тому, в нього є обґрунтовані підстави вважати, що він може стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи. Позивач вважає, що вказані обставини підтверджують наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідачем при прийнятті спірного рішення зазначені обставини не були належно враховані.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для визнання його біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення відповідача є правомірним.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що за тривалий час перебування в Україні позивач не виявив бажання звернутися до міграційної служби як шукач захисту, у зв`язку із ситуацією у країні громадянського походження.

Звернення із заявою відбулося з порушенням терміну, визначеного порядком звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Твердження шукача захисту про обов`язковий призив до урядової армії підтверджується інформацією, що міститься в Інтернет джерелах.

Він повідомив, що особисто отримував повістки про призов до армії. Проте, документальних підтверджень ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до пункту 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і в усіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються з залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. З іншої сторони, дезертирство або ухилення від призиву не є перепоною для отримання статусу біженця.

Відповідно до пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Однак вони користуються захистом, передбаченою іншими міжнародними документами, такими як Женевські Конвенції 1949 року про захист жертв війни та Додатковий протокол 1977 року до Женевських конвенцій 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних конфліктів.

При цьому, згідно оскаржуваного рішення, заявник не стверджував, що на території Сирії існує факт переслідування його особи за конвенційними ознаками. Відповідно до матеріалів справи, доказів особистої участі та участі його сім`ї у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях заявник не надав, що також свідчить про прийняття ДМС законного рішення про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач є вихідцем з м. Дараа, у якому відповідно до актуальної інформації по країні походження внутрішній збройний конфлікт не спостерігається.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що у заявника відсутні умови щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідні для надання додаткового захисту.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними тим, що викладені в адміністративному позові. Крім того, позивач вказує на неналежну перевірку відповідачем усіх обставин, що наведені позивачем у заяві, а також наявної інформації у країні походження. Зазначає, що як відповідачем так і судом першої інстанції, не надано належної оцінки інформації про країну його громадянського походження, яка підтверджує об`єктивну сторону його побоювань, а також наявності обґрунтованої загрози його життю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що відповідачем обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за результатом процедури розгляду його заяви, встановлено відсутність умов для надання статусу біженця, передбачені Законом України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні». Зокрема, побоювання, висловлені громадянином Сирії ОСОБА_1 щодо можливого призову останнього на службу до Сирійської урядової армії є безпідставними та, відповідно до законодавства, не можуть розглядатись як підстава для надання особі статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до актуальної інформації по країні походження у м. Дараа військовий конфлікт не спостерігається, твердження заявника щодо наявності збройного конфлікту в м. Дараа є неправдоподібним. Окрім того, під час проведення процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не стверджував, що на території Сирії існує факт переслідування його особи за конвенційними ознаками, а також не стверджував що під час збройного конфлікту вбито його родину а також не надано жодного доказу, який би підтвердив ці обставини.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії уродженець м. Дараа, Сирія , за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт, одружений, військовозобов`язаний.

15.12.2009 до України прибув вперше м. Донецьк, за візою типу «О» У02597531, терміном дії 15.12.2009-31.12.2009, по запрошенню на навчання в Донецький національний медичний університет ім. М.Горького.

За територію України позивач виїжджав у 2010 році в Сирію на канікули на 1 місяць, та в 2013 році їздив до Саудівської Аравії до Мекки на 1 місяць, де зустрівся з батьком.

З 2009 по 2014, він навчався в Україні у м. Донецьку в університеті, потім він перевівся до м. Одеси.

30.09.2014 позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2, ГУДМС України в Одеській області терміном дії до 15.07.2015, відповідно до частини 12 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (студент Одеського національного медичного університету).

14.06.2015 позивач отримав диплом спеціаліста серії НОМЕР_3, за спеціальністю «стоматологія», присвоєно кваліфікацію лікар-стоматолог.(а. с. 66)

11.09.2015 вказаний громадянин був знятий з обліку ГУДМС України в Одеській області, у зв`язку з відрахуванням з Одеського національного медичного університету.

У листопаді 2015 року він переїхав з м. Одеси до м. Дніпропетровська, де був зареєстрований, як студент.

Згідно з наказом Дніпропетровської медичної академії від 30.11.2017 №1165ос про продовження навчання у клінічній ординатурі іноземного громадянина, відповідно до якого громадянин Сирії ОСОБА_1 зарахований з 01.12.2015 по 30.11.2017, наказано продовжити навчання в клінічній ординатурі з 01.12.2017 по 30.11.2018 з фаху «ортодонтія» на кафедрі дитячої стоматології ДЗ «ДМА».(а. с. 69)

За відомостями обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Дніпропетровській області 16.11.2015 ОСОБА_1 станом на 07.08.2018 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 медичної академії по посвідці на тимчасове проживання НОМЕР_2 , виданій ГУ ДМС в Одеській області, терміном дії з 30.09.2014 до 01.10.2017.

24.12.2016 позивач одружився на громадянці України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 20.01.2017 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4, виданою Подільским РВ ГУДМС України в м. Києві, терміном дії до 05.01.2018, на підставі возз`єднання сім`ї з громадянкою України.

Починаючи з 05.01.2018 позивач не звернувся для продовження строку дії посвідки у встановлений термін.

03.08.2018 громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що на даний момент існує загроза його життю в країні його походження Сирії через військові дії. Також, зазначивши, що в разі повернення до Сирії, він буде призваний до армії та його змусять вбивати людей, чи його буде вбито, чого він боїться та не бажає.( а.с. 52-59)

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 13 серпня 2018 року щодо доцільності прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаного висновку інформація з інтернет джерел підтверджує твердження заявника щодо ситуації збройного конфлікту в країні його громадянської приналежності, та рідному місті заявника Дараа . В результаті подальшої ескалації бойових дій багато цивільних осіб опиниться у пастці між силами уряду та їх союзниками, з однієї сторони, та групами озброєної опозиції та ІГІЛ з іншої сторони. (а.с. 79-81)

Рішенням Державної міграційної служби України від 14.12.2018 року № 424-18 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні. (а. с. 97)

Підставою для відмови, згідно Висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який став підставою для прийняття вказаного рішення стали такі обставини, встановлені за результатами розгляду особової справи заявника.

Так, відповідно до актуальної інформації по країні походження заявника, місто Дараа підконтрольне сирійській владі.

Згідно інформації по країні походження заявника, підтверджується що в м.Дараа відбувався військовий конфлікт. Твердження заявника, щодо в його місті велась боротьба між сирійською владою та опозицією, є правдоподібним. Проте, відповідно до актуальної інформації по країні походження у м.Дараа військовий конфлікт не спостерігається.

Таким чином, твердження заявника, щодо наявності збройного конфлікту в м. Дараа Сирії, є неправдоподібним.

Твердження заявника про обов`язковий призив до урядової армії підтверджується інформацією, що міститься в інтернет джерелах.

Заявник повідомив, що особисто отримував повістки про призов до армії. Документальних підтверджень заявник не надав. Інформація по країні походження підтверджує, що призов до армії є обов`язковим. Отже, твердження заявника, що його може бути призвано до участі в бойових діях та залучено до участі у збройному конфлікті можна вважати правдоподібним.

Відповідно до пункту 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і в усіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються з залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. З іншої сторони, дезертирство або ухилення від призиву не є перепоною для отримання статусу біженця.

Заявник не стверджував, що на території Сирії існує факт переслідування його особи за конвенційними ознаками. Відповідно до матеріалів справи, доказів особистої участі та участі його сім`ї у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях заявник не надав.

За встановлених обставин та у зв`язку з тим, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні» пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні, а відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань, визнано за доцільне відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.(частина 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»)

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. (частина 3 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»)

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(частина 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року визначено поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»)

Стаття 4 Закону № 3671-VI встановлює сприяння збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді справи суд ураховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пункту 1.2. Правил № 649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, ДМС України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що на даний момент існує загроза його життю в країні його походження Сирії через військові дії, а також, зазначивши, що в разі повернення до Сирії, він буде призваний до армії та його змусять вбивати людей, чи його буде вбито, чого він боїться та не бажає.

Судом апеляційної інстанцій, встановлено, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, і це є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у справі не потребують.

Так, згідно з інформацією, яка міститься в загальнодоступній мережі «Інтернет», відповідно до даних старшого гуманітарного радника Спеціального посланника ООН по Сирії конфлікт в Сирії триває вже дев`ятий рік, і сирійці, як і раніше потребують гуманітарної допомоги, в ряді районів тривають бойові дії, а в провінції Ідліб існує ймовірність ескалації конфлікту, що може привести до катастрофічних гуманітарних наслідків. З лютого свої будинки залишили 106 тисяч осіб, 190 осіб було вбито в результаті ескалації бойових дій (https://news.un.org/ru/story/2019/04/1352991); згідно даних координатора надзвичайної допомоги ООН і заступника Генсека з гуманітарних питань люди опиняються на вулиці під снігом і крижаним дощем, мільйони живуть в напівзруйнованих війною будівлях без електрики і тепла (https://news.un.org/ru/story/2019/01/1348162); згідно даних Спеціального посланника Генерального секретаря ООН по Сирії, конфлікт в Сирії ще дуже далекий від завершення - значні території як і раніше непідконтрольні уряду; ІГІЛ, за його словами, може відродитися. Близько половини жителів країни змушені були покинути свої будинки. 80 відсотків сирійців живуть за межею бідності, 12 мільйонів потребують гуманітарної допомоги (https://news.un.org/ru/story/2019/02/1350002).

Відповідно до Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду.

Також, як було встановлено відповідачем та відображено у висновку від 13 серпня 2018 року про доцільності прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , актуальна інформація з інтернет джерел станом на 26 червня 2018 року, підтверджує твердження заявника щодо ситуації збройного конфлікту в країні його громадянської приналежності, та рідному місті заявника Дараа . В результаті подальшої ескалації бойових дій багато цивільних осіб опиниться у пастці між силами уряду та їх союзниками, з однієї сторони, та групами озброєної опозиції та ІГІЛ з іншої сторони.

При прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем прийнято до уваги інформацію, актуальну станом на вересень 2018 року, відповідно до якої в м. Дараа відбувався військовий конфлікт. Твердження заявника, щодо в його місті велась боротьба між сирійською владою та опозицією, є правдоподібним. Проте, відповідно до актуальної інформації по країні походження у м. Дараа військовий конфлікт не спостерігається.

Проте, вказані обставини не можуть свідчити про стабільність ситуації щодо збройного конфлікту на вказаній території на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. При цьому відповідачем не врахована загальної ситуації у країні громадянського походження позивача.

Відповідно до п. 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Згідно п.28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирійській Арабській Республіці, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Враховуючи те, що позивач може бути призваний до військових лав Сирії у зв`язку із збройним конфліктом, а тому, з врахуванням вищевказаних норм, повернення позивача у країну походження буде нестерпним та під загрозою безпеки його життю та здоров`ю.

Відтак, відповідачем не спростовано відсутність загрози життю, безпеці чи свободі позивача в Сирійській Арабській Республіці через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також, загальновідомим фактом є наявність загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, в якому перебуває Сирія , а також систематичного порушення прав людини.

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції оцінюючи в сукупності докази, аргументи щодо порушення відповідачем приписів частини другої статті 2 КАС України при прийнятті спірного рішення на предмет його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, встановив, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Наведені обставини залишилися по за увагою суду першої інстанції у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321,322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року скасувати.

Позов громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2018 № 424-18 про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили з 07.11.2019 та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров