Справа № 640/6952/19
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6952/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Кузьменка В.В., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соларис» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Соларис» (надалі за текстом - ТОВ «Соларис») звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання із сплати податку на прибуток на 1 221 440 грн.; податкового повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р. про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1 084 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що висновки контролюючого органу про заниження податку на прибуток та завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток не відповідають положенням чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у м. Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового та цивільного законодавства.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 29.11.2018 р. по 14.01.2019 р. посадовцями Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Соларис» податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2018 р., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2018 р.

Результати перевірки оформлено актом № 28/26-15-14-02-05/39278476 від 21.01.2019р.

Згідно цьому акту позивачем, серед іншого, порушено вимоги ст.ст. 14, 44, 134 Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України») внаслідок чого занижено податок на прибуток на 2 005 437 грн. та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1 084 000 грн.

Такий висновок контролюючого органу вмотивовано наступним.

Згідно протоколу загальних зборів учасників № 1 від 29.04.2016 р. ТОВ «Соларис» було засновником ТОВ «Вектор-Петрол» і його частка у статутному капіталі становила 50 %.

У подальшому частка позивача у статутному капіталі ТОВ «Вектор-Петрол» була зменшена до 24,2 %, що становить 1 500 850 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.08.2017 р. позивач продав свою частку ТОВ «Вектор-Петрол» за 1 500 850 грн., однак не відобразив отримані кошти у складі доходу.

За договором про надання поворотної допомоги від 10.03.2015 р. ТОВ «Соларис» отримало від ТОВ «Авантрейд» фінансову допомогу в розмірі 3 500 000 грн.

На підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2014 р. позивач реалізував ТОВ «Авантрейд» дизельне паливо на суму 10 553 275 грн.

Згідно протоколу від 25.03.2015 р. ТОВ «Соларис» та ТОВ «Авантрейд» дійшли згоди зарахувати та припинити взаємні зобов`язання на суму 3 500 000 грн.

Вважаючи, що у даному випадку вимоги сторін не є однорідними, відповідач дійшов висновку про заниження позивачем доходів на 3 500 000 грн.

За умовами договору № 02/01/18-7 від 02.01.2018 р. ТОВ «Зевстат» зобов`язалось надати позивачеві послуги з розширення ринку збуту нафтопродуктів шляхом пошуку та залучення покупців.

На підставі цього договору були складені акти виконаних робіт за змістом яких загальна сума винагороди ТОВ «Зевстат» становить 2 211 783 грн., яку позивач включив до складу витрат.

Разом з тим, до перевірки не надано розрахунки винагороди.

Крім того, згідно наданим первинним документам не встановлено реалізації нафтопродуктів саме новим покупцям.

Також, за змістом ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.08.2017 р. у справі № 755/15458/16-к ТОВ «Зевстат» створено х метою прикриття незаконної діяльності.

На думку відповідача наведене свідчить про завищення ТОВ «Соларис» витрат на 2 211 783 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято: податкове повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання із сплати податку на прибуток на 1 221 440 грн., у тому числі 1 103 154 грн. за основним платежем та 118 289 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р. про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 1 084 000 грн.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Пунктом 135.1 статті 135 визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до пункту 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 290 від 29 листопада 1999 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 р. за № 860/4153, доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Пунктом 8 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» передбачено, що дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, інших активів) визнається в разі наявності всіх наведених нижче умов: покупцеві передані ризики й вигоди, пов`язані з правом власності на продукцію (товар, інший актив); підприємство не здійснює надалі управління та контроль за реалізованою продукцією (товарами, іншими активами); сума доходу (виручка) може бути достовірно визначена; є впевненість, що в результаті операції відбудеться збільшення економічних вигод підприємства, а витрати, пов`язані з цією операцією, можуть бути достовірно визначені.

Згідно пункту 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31 грудня 1999 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за № 27/4248, витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Із матеріалів справи вбачається, що платіжними дорученнями № 113 від 30.08.2017 р., № 32 від 24.05.2017 р., № 113 від 30.03.2017 р., № 111 від 29.03.2017 р., № 92 від 15.03.2017 р., № 89 від 13.03.2017 р., № 86 від 09.03.2017 р., № 81 від 07.03.2017 р., № 74 від 02.03.2017 р., № 69 від 28.02.2017 р., № 53 від 15.02.2017 р., № 43 від 09.02.2017 р., № 36 від 07.02.2017 р., № 24 від 31.01.2017 р., № 9 від 16.01.2017 р., № 445 від 28.12.2016 р., № 432 від 19.12.2016 р., № 426 від 15.12.2016 р., № 408 від 30.11.2016 р., № 397 від 25.11.2016 р., № 382 від 16.11.2016 р., № 377 від 11.11.2016 р., № 354 від 31.10.2016 р., № 352 від 28.10.2016 р., № 337 від 21.10.2016 р., № 323 від 10.10.2016 р., № 320 від 03.10.2016 р., № 305 від 29.09.2016 р., № 302 від 28.09.2016 р. позивач вніс кошти до статутного капіталу ТОВ «Вектор-Петрол».

З огляду на наведені правові норми, слід погодитись з висновком суду попередньої інстанції про те, що подальший продаж ТОВ «Соларис» корпоративних прав не вплинув на фінансовий результат.

Судова колегія також знаходить нормативно обгрунтованою позицію окружного адміністративного суду про протиправність податкового повідомлення-рішення №2 від 18 лютого 2019 р. в частині збільшення суми грошового зобов`язання за операцією із заліку зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Тобто, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Отже, правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

У даній правовій ситуації ТОВ «Соларис» та ТОВ «Авантрейд» дійшли згоди зарахувати та припинити взаємні зобов`язання щодо сплати коштів на суму 3 500 000 грн., а відтак відповідач дійшов помилкового висновку про те, що такі вимоги не є однорідними та як наслідок про заниження позивачем доходів на 3 500 000 грн.

У частині податкового повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р. колегія суддів враховує наступне.

Пункт 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» визначає об`єкт витрат, як продукцію, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Згідно пункту 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Відповідно до пункту 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Пунктом 12 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» до складу до складу прямих матеріальних витрат віднесено вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Звідси випливає, що правильність формування платником податків витрат вимагає наявності зв`язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг.

У контексті викладеного колегія суддів зазначає, що наявний в матеріалах справи договір про надання посередницьких послуг № 02/01/18-7 від 02.01.2018 р. та акти приймання-здачі наданих послуг не дають підстав вважати, що ці послуги пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Так, позивачем не заперечується, що в рамках цього договору ТОВ «Зевстат» не залучило жодного нового покупця нафтопродуктів.

Наведене свідчить про відсутність у діях позивача причинного зв`язку між придбанням посередницьких послуг та отриманням економічної вигоди від цього придбання, оскільки результатом виконання договору від 02.01.2018 р. повинно було стати виявлення нового, відмінного від існуючих покупців продукції ТОВ «Соларис», а фактично поставки відбувались покупцям, з яким позивач вже мав тривалі відносини.

Враховуючи наведене, подані позивачем документи не можна вважати документами, які посвідчують факт придбання послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2 від 18.02.2019 р., оскільки отримання економічної вигоди виключно за рахунок збільшення витрат не можна розглядати як самостійну ділову мету.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №2 від 18 лютого 2019 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соларис» (01601, місто Київ, вулиця Печерський узвіз, 3, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 18 321 (вісімнадцять тисяч триста двадцять один) гривня 65 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, )."

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 19 листопада 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.В.Кузьменко

суддя В.П.Мельничук