Справа № 640/1228/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1228/19 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Собківа Я.М.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 05 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва із позовом до Верховного Суду, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Верховного Суду щодо залишення без задоволення заяви від 14.11.2018 про здійснення демократичного цивільного контролю за безумовним виконанням судових рішень органами Національної поліції України, винесених слідчими суддями Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з кримінальних проваджень: 0000274, №0004456, №0004534, №0000031;

- зобов`язати Верховний Суд здійснити демократичний цивільний контроль за безумовним виконанням органами Національної поліції України в Запорізькій області судових рішень під час проведення ними досудових розслідувань з кримінальних проваджень: №0000274, №0004456, №0004534, №0000031, передбачений статтею 9 Закону України "Про національну безпеку України":

1) об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в заяві від 14.11.2018 факти: відкритого невиконання Національною поліцією України в Запорізькій області судових рішень Мелітопольського міськрайонного суду: 320/4121/15-к від 25.05.2015, суддя Притула Л.В.; №320/1846/15-к від 29.12.2015 суддя Міщенко Т.М.; №320/1846/15-к від 20.02.2017 суддя Міщенко Т.М.; №320/1846/15-к від 13.02.2018 суддя Міщенко Т.М.; №320/9874/14-к від 02.03.2018 суддя Іваненко О.В., під час проведення ними досудового розслідування з вищезазначених кримінальних проваджень та порушення права позивача на доступ до правосудця і обов`язковість судових рішень (стаття 55 Конституції України і стаття 21 КПК України);

2) поновити порушене право позивача на судовий захист прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом, передбаченого: статтею 55 Конституції України; статтею 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів'' та право доступу до правосуддя та обов`язковість судових рішень з чинних кримінальних проваджень, передбачене статтею 21 КПК України;

3) особисто письмово повідомити позивача про результати перевірки його заяви від 14.11.2018 та про суть прийнятого Верховним Судом рішення.";

- стягнути з Верховного Суду на користь позивача кошти в сумі 2.000.000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Верховним Судом допущено бездіяльність щодо нездійснення цивільного демократичного контролю, передбаченого статтею 9 Закону України "Про національну безпеку України", за безумовним виконанням органами Національної поліції України судових рішень, постановлених в кримінальних провадженнях, що знаходяться в досудовому розслідуванні в Мелітопольському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та незабезпечення поновлення конституційного права ОСОБА_1 на судовий захист. За твердженням позивача, невиконання органами Національної поліції судових рішень - це ознаки реальної загрози конституційного ладу України, узурпації влади, визначені Законом України "Про національну безпеку України".

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 05.06.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, що й позовна заява.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до голови Верховного Суду з заявою про здійснення демократичного цивільного контролю за виконанням судових рішень від 14.11.2018, відповідно до якої просив здійснити на підставі Закону України "Про звернення громадян" демократичний цивільний контроль за діяльністю Національної поліції України, передбачений статтею 9 Закону України "Про Національну безпеку України", щодо безумовного виконання органами Національної України судових рішень з кримінальних проваджень: №0000274, №0004456, №0004534, №0000031.

Листом від 27.12.2018 №3252/0/2-18 Верховний Суд повідомив позивача, що відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до повноважень Верховного Суду та його Голови не віднесено вирішення порушеного у зверненні питання.

Не погоджуючись з бездіяльністю Верховного Суду щодо здійснення демократичного цивільного контролю за виконанням судових рішень за заявою від 14.11.2018, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що розгляд звернення позивача не належить до компетенції Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02.101996 №393/96-ВР (зі змінами) (надалі - Закон № 393/96-ВР): органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша); відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина третя); рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (частина четверта).

Частиною 1 ст. 20 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Верховного Суду з заявою про здійснення демократичного цивільного контролю за виконанням судових рішень від 14.11.2018. У заяві позивач просив здійснити демократичний цивільний контроль на підставі пункту 2 частини другої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статей 1, 9, 11 Закону України "Про національну безпеку України", розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України за діяльністю Національної поліції щодо безумовного виконання судових рішень з кримінальних проваджень. Заявник наголосив, що суди загальної юрисдикції не можуть розв`язати вимоги заяви, позаяк не наділені необхідними повноваженнями.

Листом Голови Верховного Суду від 27.12.2018 вих. №3252/0/2-18, у відповідь на лист ОСОБА_1 вх. №1040/0/15-18 від 26.11.2018), позивача повідомлено, що згідно зі статтями 36 і 39 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до повноважень Верховного Суду та його Голови не віднесено вирішення порушеного у зверненні питання стосовно неправомірних дій органів державного слідства та окремих посадових прокуратури, Верховний Суд не наділений повноваженнями здійснювати нагляд і контроль за професійною діяльністю вказаних осіб та притягувати їх до відповідальності. Роз`яснено позивачу право звернутися з відповідною скаргою на дії працівників прокуратури до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України "Про прокуратуру".

Судом першої інстанції відхилено доводи позивача про необхідність надіслання заяви за належністю, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону №393/96-ВР, оскільки вимоги позивача про здійснення демократичного цивільного контролю адресовані Верховному Суду, яким надано відповідь на звернення.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам, суд першої інстанції зазначив, що зміст звернення позивача свідчить, що вимоги відповідно до Закону України "Про національну безпеку України" здійснити демократичний цивільний контроль стосуються саме Верховного Суду. Водночас, направлення звернення до інших органів, які наділені повноваженнями здійснювати контроль відповідно Закону України "Про національну безпеку України" не призвело б до вирішення порушеного позивачем в зверненні питання.

Відповідно до преамбули Закону України "Про національну безпеку України" від 21.06.2018 №2469-VIII (надалі - Закон № №2469-VIII) цим Законом визначаються та розмежовуються повноваження державних органів у сферах національної безпеки і оборони, створюється основа для інтеграції політики та процедур органів державної влади, інших державних органів, функції яких стосуються національної безпеки і оборони, сил безпеки і сил оборони, визначається система командування, контролю та координації операцій сил безпеки і сил оборони, запроваджується всеосяжний підхід до планування у сферах національної безпеки і оборони, забезпечуючи у такий спосіб демократичний цивільний контроль над органами та формуваннями сектору безпеки і оборони.

Положеннями вищевказаного Закону визначено, що демократичний цивільний контроль - комплекс здійснюваних відповідно до Конституції і законів України правових, організаційних, інформаційних, кадрових та інших заходів для забезпечення верховенства права, законності, підзвітності, прозорості органів сектору безпеки і оборони та інших органів, діяльність яких пов`язана з обмеженням у визначених законом випадках прав і свобод людини, сприяння їх ефективній діяльності й виконанню покладених на них функцій, зміцненню національної безпеки України (п. 5 ч. 1 ст. 1);

у межах повноважень, наданих відповідно до Конституції України, сектор безпеки і оборони підлягає демократичному цивільному контролю. Система цивільного контролю складається з контролю, що здійснюється Президентом України; контролю, що здійснюється Верховною Радою України; контролю, що здійснюється Радою національної безпеки і оборони України; контролю, що здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; судового контролю; громадського контролю (ч. 1 ст. 4);

рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб можуть бути оскаржені в суді, контроль за виконанням судових рішень здійснюють суди (частини перша-частина статті 9).

Відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (надалі - Закон № 1402-VIII): Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Верховний Суд: здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою; надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, у яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я; звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування; здійснює інші повноваження, визначені законом (пункти 1-8 частини другої).

Статтею 39 Закону № 1402-VIII встановлено, що Голова Верховного Суду: представляє Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України у зносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями; визначає адміністративні повноваження заступника Голови Верховного Суду; скликає Пленум Верховного Суду; вносить на розгляд Пленуму подання щодо обрання на посаду секретаря Пленуму; виносить на розгляд Пленуму питання та головує на його засіданнях; контролює ефективність діяльності апарату Верховного Суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду та його першого заступника, вносить подання про застосування до керівника апарату суду та його першого заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства; інформує Пленум Верховного Суду про діяльність Верховного Суду; здійснює інші повноваження, визначені законом (пункти 1-6 частини другої).

За змістом наведених норм законів України "Про національну безпеку України" та "Про судоустрій та статус суддів" можна дійти висновку, що судова влада, як одна з гілок державної влади (стаття 6 Конституції України), реалізовує повноваження щодо демократичного цивільного контролю з метою забезпечення безпеки України, здійснюючи правосуддя відповідно до Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", процесуальних законів, у тому числі Кримінального процесуального кодексу України. При цьому контроль за виконанням рішення суду здійснюється відповідно до процесуального закону та за відповідною встановленою процедурою, зокрема, відповідно до розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України, а також державними, приватними виконавцями згідно з Законом України "Про виконавче провадження" 02.06.2016 №1404-VIII.

Верховний Суд реалізує повноваження щодо здійснення цивільного демократичного контролю шляхом розгляду юридичних спорів, кримінальних обвинувачень, а у випадках передбачених законом також інших справ (частина третя статті 124 Конституції України). Як найвищий судовий орган у системі судоустрою України Верховний Суд наділений повноваженнями відповідно Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та відповідними процесуальними кодексами.

Закон України "Про національну безпеку України" не наділяє повноваженнями Верховний Суд здійснювати демократичний цивільний контроль у спосіб зобов`язання органів Національної поліції виконати рішення суду поза межами, встановленої процесуальним законом процедури, наприклад, на підставі звернення відповідно Закону України "Про звернення громадян" чи Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

З огляду на таке правове регулювання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про помилковість доводів позивача про наявність у Верховного Суду повноважень здійснювати демократичний цивільний контроль з метою захисту безпеки України шляхом зобов`язання органів Національної поліції виконати рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

Я.М.Собків