Справа № 1.380.2019.001328
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001328
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду

14 листопада 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:
секретаря судового засідання Тронки О.В.,

представників позивача Шикітки Г.І., Палєя Ю.А.,

представника відповідача Супруна О.О.,

представника третьої особи Піки М.Є.

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Львові клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:
22.03.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 (далі позивач) до командира військової частини НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 (далі відповідач), в якому позивач просить суд зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 внести зміни до наказу від 17.02.2017 № 47, де зазначено в п. 6 про те, що солдата за контрактом ОСОБА_1 стрільця 1 відділення 2 патрульного взводу 4 патрульної роти 2 патрульного батальйону, згідно з ст. 26 п. 6 И Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, звільненого наказом командира військової частини від 17.02.2017 № 9 ос з військової служби в запас у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту зі сторони військовослужбовця без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Пустомитівського РВК Львівської області, 17.02.2017, внести зміни в частині підстави звільнення де зазначити, звільнений згідно з ст. 26 п. б за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про обмежену придатність до військової служби.

Ухвалою від 02.10.2019 суд замінив первісного відповідача у справі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 належним відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Ухвалою від 02.10.2019 суд залучив до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 (далі третя особа).

Позивач одночасно з позовною заявою подав клопотання, у якому просить поновити пропущений строк для звернення до суду. Зазначає, що дізнався про звільнення 28.08.2018 з листа відповідача №50/14/34-1210. Просить поновити пропущений строк на звернення до суду, оскільки він є інвалідом 2-ої групи з невротичним розладом. Крім цього, подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій вказав, що пропуск строку зумовлений тим, що він знаходився в Щирецькій міській лікарні у зв`язку з отриманою інвалідністю. Лікування фактично почалося з 26.09.2018 і закінчилося в кінці лютого 2019 року. Крім цього, доказом поважності пропуску строку позивач вказує на свій тяжкий хворобливий стан, про що свідчать відповідні медичні документи.

07.06.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки останнього звільнено 17.02.2017.

08.07.2019 відповідач подав заперечення на заяву позивача про поновлення строку на звернення до суду, в яких зазначив, що позивачу стало відомо про його звільнення в день отримання відповідного наказу. Позивач не надав доказів, що його матір мала повноваження звертатись від його імені до будь-яких установ чи органів. Крім цього, лікування позивача не було безперервним, а тривало щоразу близько 10 днів. Також відповідач вказав, що позивачу ще 11.12.2018 призначено адвоката, проте з цього часу і до моменту звернення до суду пройшло понад 3 місяці. До того ж, позивач 30.01.2017 написав рапорт про те, що він не бажає проходити військову службу в Національній гвардії України, та не бажає носити військову форму одягу, виконувати розпорядження, заступати в добові наряди, нести службу з охорони громадського порядку. Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин.

17.07.2019 представник відповідача подав заперечення на заяву позивача про поновлення строку на звернення до суду, в яких послався на ті ж самі аргументи, що й у запереченнях відповідача від 08.07.2019.

17.07.2019 позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій додав, що позивач лікувався, але його викликали до військової частини, де повідомили про його звільнення і вручили документи, зміст яких він не усвідомлював, оскільки перебував під дією ліків. Справами щодо виготовлення пенсії займалася мама позивача, оскільки позивач не міг цього сам зробити. Крім цього, зазначив, що періодично з 18.08.2016 по 16.04.2019 знаходився на лікуванні у різних медичних закладах, а також на оглядах у лікарів. Пропуск строку звернення до суду зумовлений тим, що позивач знаходився на лікуванні у Львівському обласному госпіталі ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи.

29.07.2019 представник відповідача подав письмові пояснення щодо заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, в яких зазначив, що медичні документи до 17.02.2017, які додані позивачем, не мають відношення до спірного періоду. А проаналізувавши решту медичної документації вдалось встановити, що позивач сукупно в період з 17.02.2017 до часу подачі позову щонайменше 607 днів не знаходився на лікуванні та не звертався до лікарів для огляду. Також представник відповідача вказав, що востаннє позивач закінчив стаціонарне лікування 26.01.2017. Додав, що із заяви позивача від 15.02.2018 вбачається, що останній знав про його звільнення, адже сам про це зазначив в заяві на ім`я командира військової частини.

29.07.2019 позивач подав доповнення до заяви про поновлення строку звернення до суду, в яких додав, що подані документи підтверджують, що після звільнення 17.02.2017 він цілий місяць знаходився на лікуванні, а тому не зміг самостійно подати позов до суду з метою відновлення моїх прав. Решта доводів такі ж як і у поданих раніше заявах.

09.09.2019 представник відповідача подав додаткові пояснення щодо заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду, в яких додав, що на стаціонарному лікуванні позивач у період з 17.02.2017 по 19.03.2019 знаходився у сукупності 58 днів. А перебування позивача на амбулаторному лікуванні не передбачає цілодобового знаходження пацієнта в закладі охорони здоров`я. З огляду на це, амбулаторне лікування та огляди в лікарів не можуть вважатися обставиною, що підтверджує поважність пропуску ним строку звернення до суду. Крім цього, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій як 17.02.2017, так і до моменту звернення з позовом до суду.

10.09.2019 позивач подав доповнення до заяви про поновлення строку звернення до суду, в яких додав, що 27.01.2017 військово-лікарська комісія встановила діагноз про часткову непридатність до військової служби. Решта доводів такі ж як і у попередніх заявах.

13.11.2019 представник третьої особи подав письмові пояснення щодо заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду, в яких додав, що подана позивачем документація медичного характеру містить виправлення дати їх складення.

Представники позивача у підготовчому засіданні клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду підтримали, проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви заперечили. Просили суд клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити, а в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Представники відповідача та третьої особи у підготовчому засіданні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримали, проти задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку до суду заперечили. Просили суд клопотання про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити, а в задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, розглянувши клопотання позивача про поновлення процесуального строку звернення до суду, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд дійшов наступних висновків.

Дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту таких прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання вказаних строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В пункті 17 ч.1 ст.4 КАС України визначено поняття публічна служба, під яким слід розуміти діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, строк звернення до суду у справах щодо звільнення з військової служби становить один місяць.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Згідно з поштовим штемпелем на конверті позивач звернувся до суду 19.03.2019.

Щодо початку перебігу строку звернення до суду з позовом суд зазначає наступне.

Позивач звернувся із рапортом від 30.01.2017 до т.в.о командира 4 патрульної роти старшого лейтенанта ОСОБА_4 , в якому просив розглянути питання щодо його небажання проходити військову службу в Національній гвардії України. Зазначив також, що не бажає одягати військову форму, виконувати розпорядження, заступати в добові наряди, нести службу з охорони громадського порядку. Просив розглянути на атестаційній комісії щодо його звільнення із лав Національної гвардії України.

На вказаному рапорті міститься резолюція т.в.о командира 4 патрульної роти старшого лейтенанта ОСОБА_4 , згідно з якою він клопоче по суті рапорту перед командиром 2 патрульного батальйона підполковником ОСОБА_5 .

На звороті рапорту міститься резолюція командира 2 патрульного батальйона підполковника ОСОБА_5 , згідно з якою він клопоче по суті рапорту перед командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_6 .

У висновку засідання постійно діючої атестаційної комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленого протоколом №2 від 01.02.2017, зазначено про розгляд питання щодо позивача у зв`язку з неспроможністю виконувати свої функціональні обов`язки та вирішено клопотати перед командиром частини про звільнення в запас ЗСУ з військової служби за контрактом.

Відповідно до наказу командира військової частини ОСОБА_6 №9 о/с від 17.02.2017 «По особовому складу» позивача звільнено з військової служби в запас за пп.«и» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем).

17.02.2017 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 47 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Позивач зазначає, що дізнався про своє звільнення лише 28.08.2018 з листа №50/14/34-1210.

Досліджуючи питання з якого моменту позивач дізнався про порушення свого права, суд встановив наступне.

17.02.2017 позивачу командиром військової частини НОМЕР_1 видано припис на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2017 №47, яким позивачу запропоновано прибути Пустомитівського РВК Львівської області до 20.02.2017.

У книзі реєстрації приписів міститься підпис позивача про отримання такого припису. Згідно з абз. 2 п. 215 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовцям, звільненим зі строкової військової служби у запас, командування військової частини видає обліково-послужну картку, припис, службову характеристику та медичну книжку.

Таким чином, суд встановив, що позивач міг отримати припис лише у випадку свого звільнення з військової служби.

Відповідно до п.56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 взяття на облік, зняття та виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах здійснюється за їх особистої присутності.

З відповіді військового комісара Пустомитівського районного військового комісаріату В.І. Чергінця від 09.07.2019 №1138 вбачається, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 прийнятий на облік 10.04.2017 у відповідному військовому комісаріаті, який прибув із військової служби за контрактом із військової частини НОМЕР_1 .

Вказані обставини підтверджуються також журналом реєстрації вхідних документів Пустомитівського районного військового комісаріату, в якому відображено запис №1183 від 10.04.2017.

Таким чином, суд встановив, що постановка позивача на військовий облік внаслідок звільнення з військової служби відбулася за його особистої участі 10.04.2017.

Суд відхиляє аргументи представника позивача ОСОБА_7 про те, що вона особисто подавала документи для постановки на військовий облік, оскільки це суперечить пункту 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921, а також не подала жодних доказів на обґрунтування вказаної обставини.

Щодо пояснень позивача та його представників про те, що він не усвідомлював значення своїх дій при отриманні документів при звільненні, про те, що він не пам`ятає чи підписувався в книзі реєстрації приписів та в журналі реєстрації вхідних документів, бо перебував під дією лікарських препаратів, то такі суд відхиляє, оскільки не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували такі обставини.

Суд також враховує те, що позивач достовірно знав про своє звільнення з військової служби, оскільки в заяві від 15.02.2018, написаної на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, зазначив, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений 17.02.2017.

Щодо посилання позивача на відповідь Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 28.08.2018 №50/14/34-1210, з якою він пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Як вбачається із змісту вказаної відповіді, така стосується забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням та зміни статті звільнення. Також зазначено, що особи, звільнені у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 №466 та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2017 №1051 не відносяться до осіб, які мають право на забезпечення санаторно-курортними путівками.

В позовній заяві позивач зазначає, що підставою для звернення до суду слугувало те, що його звільнено за статею, що не передбачає санаторно-курортного лікування.

Аналіз вказаних документів свідчить про те, що з відповіді Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 28.08.2018 №50/14/34-1210 позивач дізнався не про своє звільнення, а про відсутність в нього права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Проте, вказана обставина не впливає на початок перебігу строків звернення до суду, оскільки такий починає перебіг з того моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а не з моменту усвідомлення чи обізнаності ним з правовими наслідками, які настають в разі звільнення на підставі пп. «и» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем).

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач дізнався про своє звільнення 17.02.2017, проте звернувся до суду лише 19.03.2019, тобто із пропуском місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Суд оцінюючи поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, вказує таке.

Частиною 1 ст. 121 КАС України передбачено можливість поновлення пропущеного строку звернення до суду, якщо причини його пропуску є поважними. При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Позивач обґрунтовує причини пропуску строків звернення до суду тим, що він з 18.08.2016 по 16.04.2019 знаходився на лікуванні у різних медичних закладах, а також на оглядах у лікарів.

В ході розгляду справи суд дослідив оригінали медичної документації, копії якої знаходяться в матеріалах справи (а.с. 175-251 Т.2, а.с. 1-169 Т.3) та встановив наступне.

Позивач, починаючи з 28.02.2017 по дату звернення до суду 19.03.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в сукупності лише 58 днів. При цьому, більше 610 днів не перебував на амбулаторному лікуванні та не звертався до лікувальних закладів для проведення оглядів.

Суд в цьому контексті зазначає, що відповідно до п. 1 Положення про амбулаторію, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.07.2016 № 801 (далі Положення № 801) амбулаторія створюється з метою забезпечення населення первинною медичною допомогою (далі - ПМД), у тому числі невідкладною медичною допомогою, шляхом наближення місця надання ПМД до місць проживання прикріпленого населення та забезпечення реалізації права пацієнтів вибрати лікаря, що надає ПМД. Відповідно до п.8 Положення № 801 надання ПМД населенню здійснюється безпосередньо в амбулаторії, у тому числі шляхом лікування в умовах амбулаторії, та вдома за викликами пацієнтів або з ініціативи медичних працівників амбулаторії з профілактичною метою.

Первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги (ч. 1 ст. 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

У частині 6 ст. 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що первинна медична допомога може надаватися в амбулаторних умовах або за місцем проживання (перебування) пацієнта у порядку, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

З огляду на викладене, суд вважає, що періодичне перебування позивача на амбулаторному лікуванні, а також перебування позивача на огляді у лікаря не передбачало постійного знаходження позивача у медичному закладі, а тому не позбавляло його можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права в установлений ч. 5 ст. 122 КАС України строк.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08.08.2019 у справі № П/811/207/17, від 20.06.2019 у справі №240/1420/19, а також Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.06.2019 у справі №9901/82/19.

Суд також звертає увагу на те, що ряд документів медичного характеру містить виправлення дати їх складення, а саме: а.с. 55, 57-60, 63-64, 67, 73, 79, 85, 86, 98-99, 115 Т.2 , а.с. 78-81, 84, 85, 87-90,94,96 Т.3.

Таким чином, посилання позивача на перебування його на лікуванні як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо аргументів позивача про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду є визнання його інвалідом ІІ-ої групи з невротичним розладом, то суд зазначає, що позивач не надав доказів, які б свідчили, що такі обставини об`єктивно унеможливили звернення до суду в межах встановленого строку.

Суд також зазначає, що згідно з дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 11.12.2018 № 404/2 позивачу призначено представника адвоката Палєя Ю.А.

Проте, позивач та його представники на вимогу суду не подали жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення зазначеним представником, починаючи з 11.12.2018 будь-яких дій, спрямованих на надання правової допомоги позивача та поданням у зв`язку з цим позову до суду лише 19.03.2019.

Суд також враховує, що з моменту надання позивачу представника в порядку безоплатної вторинної допомоги до моменту звернення до суду пройшло понад 3 місяці.

Таким чином, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що причини пропуску позивачем строку звернення до суду є неповажними.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини Пономарьов проти України (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AffaireprezdeRadaCavanilles c. Espagne, заява №116/1997/900/1112).

У справі Дія 97 проти України (заява № 19164/04, пункт 47) суд також постановляв, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення у справах: Каньєте де Хоньї проти Іспанії (KanyedeHonji v. Spain) заява № 55782/00, пункт 36; Гору проти Греції (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява №21845/03, пункт 27; Михолапа проти Латвії (Miholapa v. Latvia), заява № 61655/00, пункт 24 та Андрєєва проти Латвії (Andrejeva v. Latvia), заява № 55707/00, пункт 99).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі Ілхан проти Туреччини зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey, заява № 22277/93).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі Мельник проти України № 23436/03).

У рішенні Стагно проти Бельгії Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що строки позовної давності мають декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (Stagno v. Belgium, заява № 1062/07). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи те, що позивач не довів поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення його клопотання про поновлення процесуального строку звернення до суду відсутні.

Наслідки пропуску строку звернення визначені у ст. 123 КАС України, зокрема, в ч.3 вказаної статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами 3 та 4 ст. 123 вказаного Кодексу.

У зв`язку з тим, що підстави для поновлення процесуального строку звернення до суду відсутні, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду необхідно задовольнити, а позовну заяву залишити без розгляду.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241, 243, 248 КАС України, суд,-

у х в а л и в :
у задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити повністю.

Клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена та підписана 19.11.2019.

Суддя А.Г. Гулик