Справа № 826/27246/15
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2019 року

Київ

справа №826/27246/15

адміністративне провадження №К/9901/23825/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

секретаря судового засідання Івченка М.В.

за участю:

представника позивача - Скрипського В. Р.,

представника відповідача - Голєва Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції справу №826/27246/15

за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року (прийняту в складі колегії суддів: головуючого Костюк Л.О., суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.)

І. Суть спору

1. У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - НБУ), в якому просив суд:

1.1. - визнати протиправним та скасувати Наказ Головного господарського управління Національного банку України від 17.11.2015 № 492-к про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України;

1.2. - зобов`язати Національний банк України поновити ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України;

1.3. - стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом;

1.4. - стягнути з Національного банку України на користь позивача моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 5000 грн;

1.5. - стягнути з Національного банку України на користь позивача витрати на правову допомогу на суму 7543 грн.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення з огляду на те, що він суперечить вимогам частини першої статті 49-2 КЗпП України, відтак, уважає, що звільнення позивача було проведено без урахування чинного законодавства, а тому призвело до порушень законних прав та інтересів позивача.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. Судами попередніх інстанцій установлено, що з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату Національного банку України, відповідно до вимог постанови Правління НБУ від 01.12.2014 № 763 «Про внесення змін до структури Національного банку України» та наказу НБУ від 15.12.2014 № 2537-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» прийнято рішення про скорочення штату і чисельності працівників управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України.

4. 01.12.2014 постановою Правління НБУ №763 «Про внесення змін до структури Національного банку України» постановлено пункт 3: «Виключити із структури Головного господарського управління управління кошторисного процесу та матеріально-технічного забезпечення, відділ організації утримання будівель і території та відділ адміністрування телерадіомереж управління господарського забезпечення, управління організації енергозабезпечення, управління організації капітального будівництва, відділ організації охорони праці та пожежної безпеки та відділ загального діловодства».

5. Відповідно до пункту 12 зазначеної постанови постановлено: « 1.внести зміни до штатних розписів центрального апарату та Головного господарського управління Національного банку України; 2. підготувати проект наказу про скорочення штату працівників Фінансового департаменту, Департаменту бухгалтерського обліку, Головного Господарського управління; 3. після затвердження змін до штатних розписів центрального апарату та Головного господарського управління Національного банку України, попередити працівників, які згідно з цією постановою підлягають вивільненню».

6. Згідно з п.2 п.п.3 вказаної постанови: «До департаменту забезпечення діяльності Національного банку України передано усі функції Головного господарського управління Національного банку щодо господарського забезпечення».

7. На виконання постанови Правління НБУ 15.12.2014 видано Наказ №2537-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України», відповідно до якого наказано скоротити штат і чисельність працівників в тому числі управління організації енергозабезпечення, а також попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення.

8. 21.08.2015 Головне господарське управління НБУ повідомило позивача про те, що посада, яку він обіймає підлягає скороченню і попередило його про наступне вивільнення з роботи (за пунктом 1 статті 40 КЗпП України) згідно з вимогами законодавства України про працю не раніше ніж через два місяці з дня ознайомлення з цим попередженням.

9. У подальшому, на підставі зазначеного попередження про вивільнення наказом Головного господарського управління НБУ від 17.11.2015 №492-к «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_2 , провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення звільнено з роботи у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників.

10. Уважаючи, наказ Головного господарського управління НБУ від 17.11.2015 №492-к «Про звільнення ОСОБА_2 » таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

11. Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 01.06.2017 адміністративний позов задовольнив частково.

12. Визнав протиправним та скасував Наказ Головного господарського управління НБУ від 17.11.2015 №492-к про звільнення позивача з посади провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління НБУ.

13. Зобов`язав НБУ поновити ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління НБУ.

14. Стягнув з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 217 808 грн 25 коп.

15. Стягнув з НБУ на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу на суму 7543 грн.

16. У задоволені інших позовних вимог відмовив.

17. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що в день попередження позивача про звільнення йому не були запропоновані усі наявні вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду роботи позивача та існували на день його звільнення, а тому оскаржуваний наказ від 17.11.2015 № 492-к є протиправним та підлягає скасуванню.

18. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 09.11.2017 рішення суду першої інстанції скасував, у задоволенні позову відмовив.

19. Ухвалюючи таке рішення суд апеляційної інстанції вказав, що при винесенні оскаржуваного наказу від 17.11.2015 № 492-к «Про звільнення ОСОБА_2 » Головним господарським управлінням НБУ дотримані процедура та вимоги КЗпП України, позивачу була запропонована посада головного спеціаліста (енергетика), яка відповідає його кваліфікації та досвіду роботи, проте, позивач від цієї посади відмовився.

IV. Касаційне оскарження

20. У касаційні скарзі ОСОБА_2 не погоджується з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017, вважає її незаконною та неоґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та на підставі неповно з`ясованих обставин, що мали вирішальне значення для вирішення справи, а висновки в оскаржуваній постанові не відповідають зібраним доказам та фактичним обставинам справи.

21. Просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

22. Відповідач надав заперечення на касаційну скаргу, у яких посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

23. У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи касаційної скарги у повному обсязі.

24. Представник відповідача заперечував проти вимог касаційної скарги, просив суд залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

25. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

27. Згідно із положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

28. Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу»).

29. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

30. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

31. Частиною четвертою статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

32. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

33. Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

34. Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

35. Вимогами частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

36. Положеннями частини першої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

37. Згідно з Класифікатором професій (ДК 003:2010), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 №327 кваліфікація - здатність виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи. Кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією. Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов`язки.

38. Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

39. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

40. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

41. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

42. Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

43. В силу пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

44. За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

45. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).

46. Пунктами 2, 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

VI. Позиція Верховного Суду

47. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

48. Як установлено судами попередніх інстанцій ОСОБА_2 працював у Національному банку України на посаді провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України.

49. З метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату Національного банку України, відповідно до вимог постанови Правління НБУ від 01.12.2014 № 763 «Про внесення змін до структури НБУ» та наказу НБУ від 15.12.2014 № 2537-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів НБУ» прийнято рішення про скорочення штату і чисельності працівників управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України.

50. 21.08.2015 позивач був попереджений про наступне вивільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Згідно з попередженням, посада позивача підлягала скороченню і тому його попередили про наступне вивільнення з роботи не раніше ніж через два місяці з дня ознайомлення з попередженням.

51. На підставі зазначеного попередження про вивільнення наказом Головного господарського управління НБУ від 17.11.2015 №492-к «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_2 , провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників.

52. Згідно із положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

53. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

54. Частиною четвертою статті 36 КЗпП України установлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

55. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

56. Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

57. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

58. Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

59. Положеннями частини першої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

60. Положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України декларує дві імперативні норми. По-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу. По-друге, під іншою роботою на тому ж підприємстві, установі, організації в даній статті КЗпП України мається на увазі, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення.

61. Тобто, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

62. Як установлено судами попередніх інстанцій одночасно з попередженням про звільнення ОСОБА_2 в усній формі була запропонована посада головного спеціаліста (енергетика) на об`єкті, який розташований за адресою: м. Київ, Контрактова площа, 2-Б. Після відвідування та ознайомлення з технічними характеристиками об`єкта позивач відмовився від запропонованої посади мотивуючи це тим, що об`єкт складний в технічному плані.

63. Проте матеріали справи містять список посад, які були вакантними в установі за період з 01.01.2015 по 15.12.2015 (а.с. 122-130).

64. Касаційний адмністративний суд у складі Верховного Суду зазначає, що всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України, упродовж періоду від вручення письмового попередження про звільнення із займаної посади по день звільнення ОСОБА_2 (з 21.08.2015 по 17.11.2015) останньому не були запропоновані усі наявні вакантні посади відповідача.

65. При цьому відповідач не довів, що ОСОБА_2 за своєю кваліфікацією, досвідом роботи та станом здоров`я не відповідав іншим вакантним посадам установи, через що вони не були запропоновані позивачу.

66. За таких обставин та правового регулювання Верховний Суд підтримує висновки суду першої інстанції щодо протиправності наказу Національного банку України від 17.11.2015 № 492-к про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного спеціаліста сектору систем гарантованого електропостачання відділу організації гарантованого електропостачання та електрогосподарства управління організації енергозабезпечення Головного господарського управління Національного банку України, та як наслідок - його скасування.

67. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

68. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

69. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої зачробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

70. Позивач звільний з Національного банку України Наказом відповідача від 17.11.2015 № 492-к з 17 листопада 2015 року.

71. Згідно довідки НБУ від 23.12.2015 № 80/30-025/119 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи становила 14 943,81 грн. Середньоденна заробітна плата складає 711,61 грн. Відповідач не заперечував

72. Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача за 2015 рік становить - 32 днів, за 2016 рік - 251 день, за 2017 рік - 101 днів. Відповідно середній заробіток ОСОБА_2 , за час вимушеного прогулу з 17 листопада 2015 року по 01 липня 2017 року складає 280 374, 34 грн.

73. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції враховано, що позивач був зареєстрований, як безробітний в Дніпровському РЦЗ у місті Києві з 11.12.2015 та отримував дохід у період з 01.01.2016 по 20.12.2016 на загальну суму 62 566,09 грн, що підтверджується довідками Державного центру зайнятості Дніпровського РЦЗ в місті Києві від 14.04.2017 №828 та №829.

74. Суд першої інстанції стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 у розмірі 217 808,25 грн. Позивач не заперечував проти встановленого судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині підстав для поновлення ОСОБА_2 , не оскаржував рішення в частині встановлення правильності розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

75. За таких обставин колегія суддів уважає можливим залишити розрахунок суду першої інстанції без змін.

76. Крім того, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з тим, що така не підтверджується нормативно та документально, та підтримує висновки цього суду в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, документальне підтвердження яких міститься в матеріалах справи.

77. Отже, Верховний Суд констатує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, цей суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

78. Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

79. Відповідно до частини першої статті 352 КАС суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

80. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а суд апеляційної інстанції скасував її помилково.

81. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 червня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

Ж.М. Мельник-Томенко