Справа № 240/10661/19
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/10661/19

категорія 112040100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в якому просить постановити судове рішення, яким стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені, у розмірі 24362,01 грн.

В обґрунтування позову вказує, що згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу працюючих у ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік склала 12 осіб. Отже, відповідач із числа середньооблікової кількості штатних працівників, що склала 12 осіб повинен був працевлаштувати 1 (одну) особу з інвалідністю - штатного працівника облікового складу за рік, тоді як фактично не працевлаштував особу з інвалідністю, тобто встановлений Законом норматив не виконав у кількості 1 (одного) робочого місця для особи з інвалідністю. Вказує, що ФОП ОСОБА_1 норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - штатних працівників облікового складу за 2018 рік, передбачений ч. 1 ст. 19 Закону не виконало у кількості 1 робочого місця.

Фонд оплати праці штатних працівників у ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік склав 532,9 тис. грн., середньорічна заробітна плата одного штатного працівника на підприємстві склала 44408,33 грн., отже половина середньої річної заробітної плати одного штатного працівника складає 22204,17 грн. Отримана сума множиться на кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю, в результаті чого отримуємо суму адміністративно-господарських санкцій, у розмірі 22204,17 грн. (22204,17 х 1 = 22204,17), яку відповідач зобов`язаний самостійно, в указаний Законом термін перерахувати до Державного бюджету. Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Відповідач не сплатив адміністративно-господарських санкцій до 15 квітня 2019 року, а тому була нарахована пеня станом на 24.09.2019 року у розмірі 2157,84 грн. (розрахунок пені додається). Вказує, що загальна сума заборгованості з урахуванням пені складає 24362,01 грн. (двадцята чотири тисячі триста шістдесят дві грн. 01 кой.), яка є адміністративно - господарською санкцією за невиконання встановленого Законом нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Зазначену суму відповідачем не сплачено, а тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали позивач отримав 02.10.2019, а відповідач - 23.10.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відзив на позовну заяву у визначені в ухвалі терміни до суду не надано, а тому відповідно до вимог ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Судом установлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) є роботодавцем, який, відповідно до статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", зобов`язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2019 року відповідачем до Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ). За даними цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства в 2018 році становила 12 осіб, з яких жодного працівника, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. При цьому у звіті визначено, що кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", повинна становити 1 особу (а.с. 11).

Встановлено, що під час перевірки звітності Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було встановлено, що із числа середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу, що складає 12 осіб, у відповідача повинно бути працевлаштовано 1-ну особу з інвалідністю, в той час фактично, згідно даних звіту, відповідачем не працевлаштовано жодної особи з інвалідністю. З огляду на зазначене було зроблено висновок, що ФОП ОСОБА_1 норматив стосовно працевлаштування інвалідів у 2018 році не виконано у кількості 1 особи з інвалідністю.

Матеріалами справи підтверджується, що Житомирський міський центр зайнятості поінформував позивача про те, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2018 року звіти Форми 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" до Житомирського міського центру зайнятості не подавав (а.с. 15)

У зв`язку з цим, позивачем сформовано претензію №20/19 за невиконання нормативу робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю у 2018 році вих. №04-62/367, відповідно до якої ФОП ОСОБА_1 повинен сплатити до державного бюджету адміністративно-господарські санкції в сумі 22204,17 грн та пеню в сумі 93,24 грн за прострочення сплати боргу із 16.04.2019 (а.с.13).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, у частині першій цієї статті Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу приписів частини першої статті 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

При цьому суд наголошує, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

У контексті наведеного суд відмічає, що, згідно зі частиною першою статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (ч. 3 ст. 19 Закону).

Згідно зі ст. 18-1 Закону, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що на відповідача, як працедавця, покладено обов`язок створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. В той же час, вказаний обов`язок не супроводжується обов`язком відповідача здійснювати пошук інвалідів для працевлаштування.

Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 "Про затвердження форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання", зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 р. за № 988/23520.

Відповідно до п. 5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого вказаним наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 грудня 2016 року №1476), форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Актуальність зазначених у формі № 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку (п. 4 згаданого Порядку).

За змістом положень пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 №5067-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про:

- попит на робочу силу (вакансії);

- заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Отже на відповідача покладено обов`язок інформувати центр зайнятості за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії).

Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2018 року згідно форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" звіти до Житомирського міського центру зайнятості для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями не надходили, про що свідчить відповідь на запит фонду №1138/02 від 06.05.2019.

Таким чином, відповідачем зі свого боку не вжито всіх необхідних дій для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, зокрема не створено робоче місце, не проінформовано центр зайнятості.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що відповідачем протягом 2018 року не було забезпечено встановлену чинним законодавством кількість вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями, а також не подавалась звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу".

Враховуючи вищевикладене, позивач дійшов вірного висновку про порушення ФОП ОСОБА_1 положень статей 19, 20 Закону №875-XII та про наявність правових підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій і пені на загальну суму 24362,01 грн

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ст.77 КАС України не спростовано, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів доведено обґрунтованість заявлених вимог та наявність правових підстав для примусового стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми адміністративно-господарських санкцій в сумі 22204,17 грн та пені у розмірі 2157,84грн, а тому позовні вимоги Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати позивача-суб`єкта владних повноважень по сплаті судового збору відшкодуванню або примусовому стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Домбровського, 38, м. Житомир, 10003, ) адміністративно-господарські санкції у сумі 22204 (двадцять дві тисячі двісті чотири) гривні 17 копійок та пеню у сумі 2157 (дві тисячі сто п`ятдесят сім) гравень 84 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук