Справа № 1.380.2019.004401
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004401
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року

м.Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Сакалош В.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області про визнання протиправним і скасування рішення,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області (далі Рава-Руська міська рада, відповідач) з вимогою: визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області №127 від 31 серпня 2016 року про відмову у перепохованні ОСОБА_2 з міського кладовища міста Рава-Руська на Личаківський цвинтар у м. Львів, зобов`язавши надати таку згоду,

Ухвалою судді від 30.08.2019 позовну заяву було залишено без руху.

16.09.2019 надійшла заява про усунення недоліків з чого суд прийшов до висновку, що в зазначений строк позивач усунув недоліки які були зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 30.08.2019.

Позивач подала клопотання про поновлення строку на оскарження, мотивуючи пропущений строк на оскарження тим, що вона не має юридичної освіти та не могла знати про скороченні строки на звернення до суду і просить дати можливість на доступ до правосуддя та захист своїх порушених прав, згідно ст.121 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).

Ухвалою судді від 16.09.2019 було відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, та поновлено пропущений строк на звернення до суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.10.2015, під час виконання службових обов`язків у місті Авдіївка Донецької області, загинув син позивачки ОСОБА_2 , капітан ЗСУ 53 ОМБР. Позивач вказує, що про загибель сина вона не була сповіщена, що підтверджується копією довідки Буринського районного комісаріату №2563 від 29.11.2016. Оскільки відомості про смерть сина не отримувала, ОСОБА_1 зазначає, що на четвертий день після смерті сина дану інформацію нею було отримано від невідомих людей, які відвезли її до міста Рава-Руська, де вже був розпочатий процес поховання. Позивач також вказує, що за життя її син висловлював бажання бути похованим на Личаківському кладовищі у місті Львові. Листом ГУ Держпродспожив служби у Львівській області повідомило позивача, що не заперечувати проти перепоховання ОСОБА_2 лише після отримання дозволу від Рава-Руської міської ради.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 звернулася із заявою до відповідної міської ради, проте отримала відмову у наданні дозволу на перепоховання

02.10.2019 відповідач надав до суду заперечення щодо адміністративного позову у яких зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано до суду необхідних доказів, якими мотивуються обставини викладені в позовній заяві. Також відповідач зазначає те, що до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення було взято заяву ОСОБА_3 , письмові свідчення гр.. ОСОБА_4 , письмові свідчення колеги по роботі ОСОБА_5 , усні пояснення директора заводу де працював ОСОБА_2 , зокрема виходячи і з яких Виконавчий комітет дійшов до висновку про те, що у випадку загибелі у зоні АТО волевиявленням ОСОБА_2 було поховати його поряд з померлою раніше цивільною дружиною ОСОБА_6 .

Крім того відповідач вказує, що ОСОБА_2 у м.Львові не проживав і не був там зареєстрований, останні роки проживав у м. Рава-Руська із своєю сім`єю, тоді як матір - ОСОБА_1 проживає у Сумській області. На думку відповідача, волевиявлення померлого було виконано, а рішення Виконавчого комітету від 31.07.2016 за №127 про відмову у перепохованні ОСОБА_2 з міського кладовища міста Рава-Руська на Личаківський цвинтар у м.Львові прийняте з дотриманням всіх законодавчих вимог, в межах компетенції ради і не порушує прав позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Авдіївка Ясинуватського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради 04.11.2015. Травма та причина смерті пов`язані з захистом Батьківщини, що підтверджується Витягом з протоколу №1867 від 26.04.2016 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв.

Як встановлено судом з матеріалів справи ОСОБА_2 похований на міському кладовищі м. Рава-Руська, Жовківського району Львівської області. Із змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується з похованням свого сина ОСОБА_2 у вказаному місці.

З довідки виданої КП «Буринь-теплосервіс» вбачається, що ОСОБА_2 станом на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з паспортних даних відомо, що ОСОБА_2 не був зареєстрований у шлюбі.

Згідно повідомлення відділу ДРАЦС Буринського районного управління юстиції ГТУЮ у Сумській області від 21.01.2015 №80/03.1-29 видно що відомості про наявність у ОСОБА_2 дітей відсутні.

Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області щодо отримання дозволу на вилучення останків померлого та їх перепоховання у іншому місці листом від 29.07.2016 №7-1-13/1264 повідомило ОСОБА_7 про те, що таке можливе після 31.10.2016 за дозволом місцевого органу виконавчої влади.

Відповідно до листів Буринського районного військового комісаріату Міністерства оборони України від 29.11.2016 №2563 та 26.01.2017 №226, позивача не було повідомлено про смерть ОСОБА_2 оскільки військовим комісаріатом не було отримано сповіщення про смерть від ВЧ пп НОМЕР_2 та Жовківського районного комісаріату Львівської області.

ОСОБА_1 звернулася із заявою до Рава-Руської міської ради про надання їй дозволу на перепоховання.

Рішенням Виконавчого комітету Рава-Руської міської ради від 31.08.2016 №127 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на перепоховання сина ОСОБА_2 » було відмовлено позивачу у задоволенні її заяви.

З даного рішення вбачається, що воно було прийнято з огляду на заяву позивача та заяву громадянина ОСОБА_8 , який займався організацією поховання ОСОБА_2 . Зазначено, що понад 12 років ОСОБА_2 разом з померлою матір`ю ОСОБА_8 ОСОБА_9 проживав однією сім`єю і вів спільне господарство і згідно показів свідків його поховання поруч з громадянською дружиною було його волевиявленням.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним та таким що порушує її права, ОСОБА_1 звернулася до суду х цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд керується наступним.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зобов`язаний перевірити дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, врегулювання відносин, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання визначені Законом України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 №1102-IV (далі - Закон №1102)

Статтею 1 Закону №1102 визначено поняття поховання, відповідно до якого, поховання це діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно із положенням ст.11 Закону №1102, поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України.

Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі.

Частинами 1, 2 статті 21 цього ж Закону встановлено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, висновку органу санітарно-епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.

Вказаною вище нормою чітко встановлено, що перепоховання здійснюється за рішенням виконавчого органу відповідної сільської, селищної чи міської ради, зокрема на підставі письмового звернення саме особи, яка здійснювала поховання.

Як встановлено судом та сторонами не заперечується поховання ОСОБА_2 здійснював ОСОБА_8 .

Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України.

Так, на виконання Закону №1102, Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства затверджений Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань (Наказ Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003).

Пунктом 2.12 зазначеного Порядку встановлено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.

Для прийняття рішення щодо здійснення перепоховання останків померлого користувач місця поховання подає такі документи: заяву користувача з обґрунтуванням причин перепоховання; висновок місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації; лікарське свідоцтво про смерть; дозвіл виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.

За результатами розгляду поданих документів виноситься рішення про перепоховання останків померлого на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, видається користувачу обґрунтована письмова відмова.

Ритуальна служба забезпечує оформлення договору-замовлення на перепоховання та призначає термін його проведення. Ексгумація здійснюється, як правило, у зимовий період, через рік після поховання в піщаних ґрунтах і через три роки - при похованні у зволожених ґрунтах важкого механічного складу та глиняних ґрунтах. Ексгумація проводиться в присутності медичного працівника, участь якого при проведенні перепоховання забезпечує користувач.

Винятком з правил є перепоховання урни з прахом, а також ексгумація трупа, яка здійснюється згідно із статтею 192 Кримінально-процесуального кодексу України.

Про виймання останків із могили робиться запис у Книзі реєстрації, а при похованні в іншому місці робиться новий запис до Книги реєстрації.

Отже, перепоховання із застосуванням ст.21 Закону №1102 має виключення, зокрема, це стосується перепоховання у разі ексгумації тіла в порядку КПК України.

В іншому ж випадку, якщо особа, яка здійснила поховання тіла покійного, має намір його перепоховати, то тоді така особа звертається із зверненням про перепоховання із обов`язковим зазначенням причин такого перепоховання до відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах їх повноважень із документами, визначеними ч.1 ст.21 Закону №1102.

Відповідно до визначення, що міститься в ст.2 Закону №1102, користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Разом з тим ОСОБА_1 при зверненні до відповідача щодо перепоховання її сина не були надані необхідні документи, визначені ч.1 ст.21 Закону №1102.

Лист ГУ Держпродспоживслужби у Львівській області від 29.07.2016 №7-1-13/1264 на який посилається позивач при обґрунтуванні позовних вимог, суд не вважає окремою підставою для задоволення позову, оскільки не є належним чином оформленим рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України. При цьому у вказаному листі зазначено, що ГУ Держпродспоживслужби у Львівській області не буде заперечувати проти перепоховання після 31.10.2016 та за наявності позитивного рішення Рава-Руської міської ради, тоді як заява розглядалася відповідачем 31.08.2016.

Крім того з оскаржуваного рішення вбачається, що в ході засідання на якому було його прийнято було встановлено, що заявниця не заперечувала проти поховання сина в м. Раві-Руській посилаючись на стан здоров`я. І на час розгляду даної справи, суду не надано доказів на підтвердження протилежного.

Також суд зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення, окрім іншого, був той факт, що перепохованням буде зруйновано могилу ОСОБА_9 , що на переконання суду є вагомою обставиною при прийнятті рішення про відмову.

Суд бере до уваги свідчення свідків долучені до матеріалів справи позивачем, проте зазначає, що пояснення ОСОБА_10 датовані 14.12.2017, тобто не могли бути взяті до уваги відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, а з пояснень ОСОБА_11 не можливо встановити дату їх надання.

Однак, з доказів долучених до заперечень відповідача, а саме пояснень ОСОБА_5 від 18.08.2016, ОСОБА_4 від 18.08.2016 та ОСОБА_8 від 12.08.2016 вбачається, що за життя ОСОБА_2 висловлював бажання бути похованим поруч з померлою цивільною дружиною ОСОБА_9 , і оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення у відповідач не оперував доказами протилежного, у Рава-Руської міської ради були відсутні підстави піддавати сумнівам встановлені обставини.

Таким чином, з аналізу приписів законодавства у взаємозв`язку з обставинами цієї справи, підстав для надання дозволу на перепоховання сина позивача не вбачається, а відтак і ознак протиправності у діях відповідача щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на перепоховання останків її сина ОСОБА_2 з міського кладовища міста Рава-Руська на Личаківський цвинтар у м. Львів немає.

При цьому під час розгляду справи стороною позивача не наведено об`єктивних причин та не надано достатніх доказів на підтверження необхідності перепоховання ОСОБА_2 .

Суд зауважує, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п. 45 рішення в справі Бочаров проти України, п. 53 рішення в справі Федорченко та Лозенко проти України, п. 43 рішення в справі Кобець проти України, при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення поза розумним сумнівом. Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл на перепоховання, то суд зазначає, що таке рішення було б втручанням у дискреційні повноваження цього органу, окрім іншого враховуючи той факт що судом встановлено відповідність оскаржуваного рішення критеріям визначеним ч.2 ст 2 КАС України .

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Сторонами, суду не наведено інших доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Згідно з приписами ст. 139 КАС України, судовий збір розподілу не підлягає.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.11.2019.

Суддя В.М. Сакалош