Справа № 260/774/19
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2019 рокум. Ужгород№ 260/774/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання - Кустрьо В.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Лучинець О.В.

представника відповідача - Радь О.І.

перекладача - Альхамд Альмутлак Мухіальдін Мохаммад,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06 листопада 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 18 листопада 2019 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), якою просить: 1) Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 - біженцем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року, яке залишене без змін Восьмим апеляційним адміністративним судом скасовано рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Розглянувши повторно заяву позивача, рішенням Державної міграційної служби України від 23 травня 2019 року № 201-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської належності, де йому загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути переслідуваним через релігійні переконання як мусульманин суніт та приписані політичні переконання з боку екстремістського угрупування шиїтських бойовиків-хуситів, що захопили владу в Ємені, а також позивач боїться зазнати нелюдського чи такого, що принижує гідність і поводження або покарання, зобов`язання брати участь у військових діях проти його волі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що на виконання рішення суду відповідачем повторно розглянуто заяву позивача, за результатами розгляду якої, прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При повторному розгляді заяви відповідача міграційною службою було враховано висновки, викладені у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду. В той же час, позивач надає суперечливі свідчення з приводу його переслідування та прибув в Україну з метою отримання освіти, а не отримання захисту в Україні. Відповідач зазначає, що хоча інформація по країні походження позивача підтверджує, що в Ємені має місце складна безпекова ситуація, однак позивач під час співбесід не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме це відбулося конкретно з ним. Таким чином, факти повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

18 вересня 2019 року представником позивача надано суду відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 громадянин Республіки Ємен, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мусульманин суніт за релігійними переконаннями.

23 листопада 2017 року позивач звернувся до органу міграційної служби в Харківській області із заявою № 59 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 23 квітня 2018 року за № 137-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року скасовано рішення Державної міграційної служби України "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 23 квітня 2018 року за № 137-18 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року встановлено, що згідно запрошення на навчання № від 14 червня 2016 року ОСОБА_1 прибув в м. Харків на навчання до Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" за спеціальністю нафтогазова інженерія та технології.

Згідно заяви-анкети від 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку терористичних угрупувань, зокрема вказав, що виїхав з країни останнього місця проживання через війну та організації озброєних екстремістів хуситів, які погрожували його здоров`ю та життю, його країна потерпає від ополченців, озброєних угрупувань, а також епідемії холери, голоду, які вбивають людей.

Крім того, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, зокрема що причиною виїзду з країни постійного проживання є державний переворот та бойові дії, що почалися з 2014 року. Участі в партійній діяльності не приймав, а тільки приймав участь у протестах проти президента у 2011 році разом з іншими студентами та викладачами. Водночас у заяві-анкеті вказує, що приймав участь в протиурядових протестах у лютому 2011 року, навчаючись у школі разом з іншими школярами. Причиною приїзду в Україну було навчання.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 04 грудня 2017 року № 2017КН0059, позивач вказав, що метою приїзду в Україну було навчання, позивач на запитання чи до нього було вжито насильство, психічне чи психологічне, з боку держави зазначив, що в лютому 2015 року під час мітингу проти держави його били та принижували вдруге, у вересні 2015 року на нього направили зброю і в торговому центрі в місті. Зазначив, що політичні проблеми змусили його виїхати з Ємену. Він воював, однак зброю не тримав, точніше він був проти держави, ходив на мітинги, через що його внесли в чорний список держави. З 2013 року навчався у вищій школі ОСОБА_4 . На запитання членом яких політичних партій чи організацій він був позивач що у 2011 році була група молоді, яка зняли того президента. Його дід по материнській лінії був членом Вільної партії.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року відповідачем здійснено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач під час співбесіди 19 березня 2019 року повідомив, що навчається в Києві у Вищому професійному училищі Національного авіаційного університету на денній формі навчання. Зазначив, що повертатися в Ємен йому небезпечно. В країні Аль-Каїда , присутні терористи. Крім того, у країні холера.

Відповідно до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 квітня 2019 року № N2017КН0059 за результатами розгляду заяви позивача зроблено висновок, що хоча інформація по країні походження підтверджує, що в Ємені має місце складна безпекова ситуація, однак заявник під час співбесід не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме це відбулося конкретно з ним. У зв`язку з цим, твердження заявника про те, що щодо нього були застосовані погрози хуситами щодо примусово участі у війні проти Саудівської Аравії, що змусило його виїхати з країни походження викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними. Крім того, зазначено, що з огляду на інформацію по країні походження Ємен заявник може проживати на території країни, яку хусити не контролюють. На основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Ємен), співбесіди по уточненню викладених заявником фактів зроблено висновок, що заявник не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Ємен. У зв`язку з вищезазначеним, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням ДМС України від 23 травня 2019 року № 201-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 4.4/19 від 31 травня 2019 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону 3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону 3671 працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до п. 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі - Правила № 649) у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 6.2 Правил під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону 3671 особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону 3671 рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європи "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається " від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця або особи,яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Так, згідно інформації по країні походження позивача, отриманої з відкритих джерел встановлено, що у 2019 році холерою в Ємені захворіли майже півмільйона людей. В Ємені в цьому році зареєстрували 460 тисяч випадків захворювання на холеру - на 80 тисяч більше, ніж за весь 2018 рік. 200 тисяч хворих - діти. Про це на брифінгу в штаб-квартирі ООН в Нью-Йорку повідомив прес-секретар глави ООН Стефан Дюжаррік, передає УНН. 705 чоловік в цьому році померли в результаті захворювання на холеру. Це майже в 10 разів більше, ніж в минулому році (https://www.refworld.org.ru/country,,,,YEM,,5d2885247,0.html).

Суд також зауважує, що УВКБ ООН висловлено нову позицію ситуації в Ємені (12 лютого 2018 року), згідно з якою на даний час в Ємені відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави. ( http://www.refworld.org.ru/docid5a8305394.htmI UNHCR).

Крім того, за інформацією Міністерства закордонних справ України встановлено (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/45-ye), що безпекова ситуація в Єменській Республіці є надзвичайно нестабільною та непередбачуваною. Не дивлячись на те, що порівняно з 2011 роком ситуація в країні дещо покращилася, Посольство України в КСА наполегливо рекомендує громадянам України утримуватися від поїздок до Ємену без надзвичайної необхідності.

Згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, "близько 14 мільйонів людей в Ємені знаходяться в умовах, близьких до голоду, через тяжку гуманітарну кризу внаслідок громадянської війни в країні. Про це 23 жовтня заявив заступник генерального секретаря ООН з гуманітарних питань ОСОБА_6 . За даними ООН, ситуація в Ємені набагато гірша, ніж у 2017 році, коли організація уже попереджала про ризик масштабного голоду і розпочала гуманітарну підтримку населенню країни. Станом на кінець 2017 року, за даними гуманітарних установ, в Ємені від голоду і хвороб помирали щодня 130 дітей, близько 50 тисяч протягом року. Лоукок наголосив, що точно підрахувати кількість людей, що померли через проблеми з харчуванням, майже не можливо. Лише половина закладів охорони здоров`я працюють і велика кількість єменців надто бідні, щоб потрапити до них. Через відсутність медичної допомоги, люди часто помирають вдома. Мало які родини повідомляють про ці смерті, - сказав він. Наразі складна ситуація навколо міста Ходейда призвела до економічної кризи в Ємені та блокує гуманітарну допомогу ООН. Внаслідок громадянської війни між повстанцями-хуситами та владою, яку підтримує Саудівська Аравія, 80% населення опинились за межею бідності. Крім того, спостерігачі ООН зафіксували понад 5 тисяч окремих випадків порушення міжнародного гуманітарного законодавства, в тому числі численні жертви серед цивільного населення. ОСОБА_6 закликав негайно припинити бойові дії в зонах діяльності гуманітарних організацій та імпортерів і захищати шляхи транспортування продуктів харчування і речей першої необхідності. За його словами, в економіку країни необхідно якнайшвидше вливати іноземну валюту, гуманітарним організаціям потрібна підтримка і фінансування, а всі сторони конфлікту мають співпрацювати з ООН щоб припинити конфлікт. Нагадаємо, у серпні 2018 року внаслідок двох масштабних авіаударів з боку коаліції, очолюваної Саудівською Аравією , у Ємені загинули щонайменше 26 дітей та четверо жінок. 9 серпня у північному Ємені здійснили авіаудар по автобусу, в якому перебували цивільні, зокрема діти. Міністерство охорони здоров`я країни заявляє, що загинули щонайменше 43 людини і 61 дістала поранення" (https://hromadske.ua/posts/polovini-naselennya-yemenu-znahoditsya-na-mezhi-golodu-oon).

Також з інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел: "В ООН выражают обеспокоенность сообщениями о гибели гражданских лиц в столице Йемена. По последним данным, в воскресенье в Сане погибли 11 человек, включая пятерых школьников. Десятки людей получили ранения. «Это чудовищные, бессмысленные убийства. Мы выражаем глубокие соболезнования семьям погибших, - сказала Лиз Гранде, координатор ООН по гуманитарным вопросам в Йемене. - необходимо сделать все возможное для того, чтобы выяснить обстоятельства этой трагедии». По сообщениям СМИ, во время авианалетов коалиции во главе с саудовской Аравией на Сану бомбардировкам подверглись жилые дома и школа." (https://www.refworld.org.ru/country,,,,YEM,,5cb43e084,0.html від 08.04.2019 року).

Окрім того, згідно інформації по країні походження : "В четверг на этой неделе вблизи йеменского портового города Ходейда были убиты пятеро детей. Исполнительный директор ЮНИСЕФ ОСОБА_12 заявила, что дети расплачиваются своими жизнями за развязанную взрослыми войну в Йемене . В заявлении, опубликованном в субботу, глава Детского фонда ООН заявила, что «в Йемене дети не могут безопасно ходить в школу или проводить время со своими друзьями на улице. Война может настичь их, где бы они ни находились».

«Два дня назад во время нападения на район Тахита к югу от Ходейды были убиты пятеро детей, игравших у себя дома», - сказала ОСОБА_12

Стороны конфликта в Йемене подписали в декабре прошлого года в Стокгольме соглашение о частичном прекращении огня и отводе войск, но эти договоренности не предотвратили гибель детей.

ОСОБА_12 отметила, что каждый день в Йемене в среднем погибают или получают ранения восемь детей. На сегодняшний день примерно 1,2 миллиона детей проживают в труднодоступных районах, охваченных конфликтом, в том числе в Ходейде, ОСОБА_14 , ОСОБА_15

Переговоры и разного рода конференции, по ее словам, не привели к заметным изменениям в жизни детей на местах. ОСОБА_12 уверена , что только всеобъемлющее мирное соглашение может спасти йеменских детей от насилия и войны." (https://www.refworld.org.ru/country,,,,YEM,,5c821f257,0.html від 02.05.2019 року).

На переконання суду, вищенаведена інформація по країні походження позивача підтверджує обґрунтованість існування не вибіркової загрози життю та здоров`ю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства та масової загибелі людей.

Вказані обставини також були встановлені рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року, на виконання яких ДМС України здійснено повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак такі не були враховані відповідачем при новому розгляді заяви позивача.

Отже, відповідач приймаючи оскаржене рішення, належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем та не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Єменській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження.

З приводу посилань відповідача на той факт, що сім`я позивача без проблем пересувається всередині держави, суд зазначає, що вказана обставина не може свідчити про відсутність права позивача на звернення за захистом в інших країнах, зокрема в Україні.

Стосовно посилання відповідача на прийняття позивачем захисту з боку країни своєї громадянської належності, яким він продовжує користуватися, про що свідчить факт його звернення до Посольства Єменської Республіки для вирішення проблеми з документами, суд зазначає, що за даний час ситуація у країні походження позивача змінилася, що не може бути підставою для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від захисту.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України 23 травня 2019 року № 201-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, суд зазначає наступне.

З викладених у мотивувальній частині рішення мотивів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця, оскільки за матеріалами справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхав з країни походження легально, через війну та організації озброєних екстремістів хуситів, які погрожували його здоров`ю та життю та через те, що його країна потерпає від ополченців, озброєних угрупувань, а також епідемії холери, голоду, які вбивають людей, та підставою виїзду з країни було навчання.

В той же час, оцінюючи ситуацію в країні походження позивача, яка підтверджує обґрунтованість загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт та епідемія холери, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання громадянина Єменської Республіки ОСОБА_1 , особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд зазначає, що навіть якщо позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин, це не може вливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилась після його виїзду.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3 під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на вищенаведене, суд при прийнятті рішення по даній справі враховує той факт, що позивачу вже було відмовлено в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням суду таке рішення відповідача скасовано та його зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про надання такого статусу. Однак, Державною міграційною службою України за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу, а тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За правилами встановленими ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відтак суд враховує, що в даній справі обов`язок доказування правомірності своїх дій та прийнятого рішення покладено на відповідача.

В той же час, відповідач не довів правомірність оскарженого рішення, в зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню та необхідно визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 травня 2019 року № 201-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, в задоволенні позову в іншій частині (зобов`язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем) необхідно відмовити з вищенаведених підстав.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 5, 9,19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 (місце перебування: пункт тимчасового розміщення біженців: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України 01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 травня 2019 року № 201-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяН.Д. Маєцька