Справа № 260/1171/18
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10152/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

представника відповідача Галузи М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Гаврилко С.Є.,

час ухвалення рішення: 08:56:30,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення: 27.08.2019 р.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, яким просить суд зобов`язати відповідача надати суду для огляду оригінал особової справи; скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати даний орган влади повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 17 серпня 2018 року № 309-18. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення мотивоване тим, що відповідач при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви не провівши співбесіди, не розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, формально підготувавши письмовий висновок. Зокрема, суд першої інстанції наголошує на тому, що відповідач не надав суду доказів того, що позивач був належним чином повідомлений про призначену на 12 червня 2018 року співбесіду, а також суд вказує на те, що відповідач не взяв до уваги та не перевірив повідомлену інформацію щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Управління Державної міграційної служби України в Київській області з метою легалізації свого перебування в Україні. Також скаржник вказує, що позивачем до вказаної заяви не додано документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та на той факт, що дата звернення позивача із заявою є пізнішою, ніж дата прибуття в Україну.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 громадянин Республіки Індія, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно паспорта громадянина Республіки Індія НОМЕР_1 від 09 грудня 2011 року, позивач легально вибув літаком з м. Делі (Індія) та прибув 07 червня 2017 року в Україну, де останньому було видано візу України № НОМЕР_3, яка була дійсна до 16 червня 2017 року (а.с.а.с. 38, 39, 52).

30 січня 2018 року позивач звернувся до органу міграційної служби із заявою № 20 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.а.с. 28-32).

Згідно вказаної заяви-анкети від 30 січня 2018 року ОСОБА_1 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку чоловіка та його родини своєї громадянської жінки, зокрема вказав, що "… я залишив Індію з соціальних причин, оскільки я допоміг дівчині, яка стала жертвою домашнього та сексуального насилля. Моє життя змінилося, коли я вирішив допомогти дівчині, яка стала жертвою фізичного та морального насилля в родині свого чоловіка. Вона потребувала допомоги. Вона страждала від матері свого чоловіка, яка била її та знущалася з неї,крім того, мати її чоловіка має політичні зв`язки та цим морально давила на дівчину. Маючи найкращі наміри я допоміг дівчині втекти. Я хотів допомогти дівчині, оскільки її чоловік ґвалтував її, а її свекруха ображала її та била. Дівчина повідомила мені про найстрашніші випадки її побиття вдома. Та я вирішив допомогти будь-якою ціною. Я організував нашу втечу. Я не міг багато зробити, оскільки свекруха дівчини має політичні зв`язки та вона відома персона в нашому регіоні. Одного разу на мій дім було направлено бандитів, які прийшли по мене та погрожували моїй родині."

Згідно протоколу співбесіди позивача від 14 лютого 2018 року № 2018КV0020, позивач вказав, зокрема що причиною еміграції до України була загроза його життю та життю ОСОБА_2 , якій позивач допомагав, оскільки її чоловік постійно погрожував її вбити та застосовував фізичне насилля, а поліція нічим не змогла допомогти. Позивач, на запитання чи зазнавав насильство за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам, зазначив, що не зазнавав (а.с.а.с. 23-27).

Відповідно до Висновку від 19 лютого 2018 року Управління Державної міграційної служби України в Київській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , на підставі прийнятої заяви з метою перевірки обґрунтованості побоювань переслідувань заявника, відповідно до статті 8 пункту 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зроблено висновок про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Індії ОСОБА_1 (а.с.а.с. 55-57).

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 16317 від 19 лютого 2018 року було прийнято до оформлення документи ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 58).

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 151 від 19 квітня 2018 року було продовжено строк розгляду заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 (а.с. 63).

Наказом Управління ДМС України в Київській області № 171 від 05 травня 2018 року позивача було знято з обліку в управлінні ДМС України в Київській області у зв`язку зі зміною місця проживання та наказом Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 18 травня 2018 року № 24 взято на облік особову справу № 2018КV0020 громадянина ОСОБА_1 (а.с.а.с. 65, 66).

Наказом Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 18 травня 2018 року № 25 було продовжено строк розгляду заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 (а.с. 67).

Крім того, 04 травня 2018 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Закарпатській області видано свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , в якому у графі батько записано - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_3 (а.с. 70).

Відповідно до Висновку від 18 червня 2018 року № 2018КV0020 Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 , не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.а.с. 76-86).

Як вбачається з тексту вказаного висновку, співбесіда з заявником була призначена на 12 червня 2018 року, однак позивач не з`явився на вказану дату, у зв`язку з чим ГУ ДМС України в Закарпатській області було надіслано запит на адресу ПТРБ у Закарпатській області з метою з`ясування причини неявки на співбесіду та згідно відповіді від 16 червня 2018 року № 03-07/374-18, громадянин Індії ОСОБА_1 був госпіталізований в Обласний протитуберкульозний диспансер м. Ужгорода, де знаходився на час прийняття спірного рішення.

Рішенням ДМС України від 17 серпня 2018 року за № 309-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні (а.с. 87).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, в даному випадку, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об`єктивна сторона, в свою чергу, пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Дійсно, в цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, але яке, в свою чергу, має об`єктивні підстави, які перевірити без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Таким чином, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до протоколу співбесіди позивача від 14 лютого 2018 року № 2018КV0020, позивач вказав, зокрема, що причиною еміграції до України була загроза його життю та життю ОСОБА_2 , якій позивач допомагав, оскільки її чоловік постійно погрожував її вбити та застосовував фізичне насилля, а поліція нічим не змогла допомогти. Дані обставини позивач також виклав у своїй заяві-анкеті від 30 січня 2018 року.

Відповідно до статті 9 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до статті 9 частини 11 наведеного Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 9 частини 12 вказаного Закону, особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до статті 12 частини 2 Закону рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Відповідно до п. 5.3 "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути припинений на будь-якому етапі за відповідним клопотанням заявника. Рішення про припинення розгляду заяви оформлюється наказом органу, в якому на розгляді перебуває особова справа заявника. Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути призупинено за ініціативою територіального органу ДМС у випадку неприбуття заявника до територіального органу ДМС, належним чином повідомленого про дату та час здійснення процедури, передбаченої цими Правилами, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття. У разі призупинення розгляду заяви довідка про звернення за захистом в Україні визнається недійсною. Рішення про призупинення розгляду заяви оформлюється наказом територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов`язок щодо розгляду справи. У випадку звернення заявника до територіального органу ДМС уповноваженій посадовій особі територіального органу ДМС надаються письмові пояснення від заявника, а також зазначеною особою здійснюється перевірка щодо наявності у діях заявника складу адміністративного правопорушення (у випадку наявності підстав уповноваженою посадовою особою складається протокол про адміністративне правопорушення) та готується вмотивоване подання про поновлення розгляду заяви, яке оформлюється наказом.

Відповідно до наявного в матеріалах справи висновку від 18 червня 2018 року № 2018КV0020 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з тексту вказаного висновку, співбесіда з заявником була призначена на 12 червня 2018 року, однак позивач не з`явився на вказану дату, у зв`язку з чим ГУ ДМС України в Закарпатській області було надіслано запит на адресу ПТРБ у Закарпатській області з метою з`ясування причини неявки на співбесіду та згідно відповіді від 16 червня 2018 року № 03-07/374-18, громадянин Індії ОСОБА_1 був госпіталізований в Обласний протитуберкульозний диспансер м. Ужгорода, де знаходився на стаціонарному лікуванні на час прийняття спірного рішення. У зв`язку з цим ГУ ДМС в Закарпатській області було надіслано запит головному лікарю Закарпатського протитуберкульозного диспансеру, однак на момент підготовки рекомендаційного висновку відповіді не отримано.

Згідно листа Обласного клінічного територіального медичного об`єднання "Фтизіатрія" від 20 червня 2018 року , відповідача було повідомлено, що громадянин Індії ОСОБА_1 знаходиться на стаціонарному лікуванні в п`ятому терапевтичному відділенні з 07 червня 2018 року (а.с. 75).

З наведеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність належного повідомлення позивача про розгляд його заяви.

Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви не провівши співбесіди, не розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, формально підготувавши письмовий висновок.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 260/1171/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 19.11.2019 р.