Справа № 420/5400/19
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5400/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Галімон М.А. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення перерахованого розміру компенсації за невикористані дні відпустки,

На підставі ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 листопада 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати дії військової частини НОМЕР_1 протиправними в частині непроведення своєчасного розрахунку з виплатою належного грошового забезпечення при звільненні;

визнати дії військової частини НОМЕР_1 протиправними в частині невірного (неповного) проведення розрахунку грошової компенсації за дні невикористаної відпустки;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 року по 05.09.2019 року в розмірі 3821 гривня 03 копійки;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 перераховану компенсацію за попередньо невраховані невикористані 3 дні щорічної відпустки за період з 01.01.2019 року по 29.08.2019 року в розмірі 1720 гривень 42 копійки;

у разі задоволення позовних вимог судовий збір у розмірі 1536 гривні 80 копійок стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини, однак у день звільнення не проведено з ним повного розрахунку. Розрахунок по зазначених у наказі про звільнення виплатах здійснено 05.09.2019р. Враховуючи, що відповідачем затримано проведення розрахунку з позивачем, на його думку, наявні підстави для визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного розрахунку з виплатою належного грошового забезпечення при звільненні та щодо неповного проведення розрахунку грошової компенсації за дні невикористаної відпустки; стягнення відповідних сум. При цьому, позивач вважає, що з урахуванням відсутності регулювання спірних правовідносин спеціальним законодавством, до них слід застосувати норми КЗпП України в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 05.11.2019р. (вх. №41215/19), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що позивача наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. звільнено з військової служби, однак останній справ та посади не здав. Відповідачем 05.09.2019р. виплачено позивачу грошове забезпечення згідно вказаного наказу. При цьому зазначено, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до Законів України, КЗпП України не поширюється. На момент виключення позивача зі списків військової частини, на її рахунках були відсутні кошти для виплати грошового забезпечення. Посилаючись на п. 6 наказу Міністерства оборони України № 30 від 25.01.2019р., відповідач зазначив, що строків виплати позивачу грошового забезпечення ним не порушено. Крім того, на думку відповідача, безпідставними є вимоги щодо компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивач щорічну основну відпустку за 2019р. використовував у кількості 15 діб (з 26 лютого по 13 березня 2019 р.) та грошову допомогу на оздоровлення отримав, друга частина відпустки пропорційна першій відпустці з розрахунку 1/12 частини її тривалості.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2019р. позовну заяву залишено без руху; надано позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

19.09.2019р. (вх. № 32682/19) від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви. Позивач усунув недоліки позовної заяви, сплативши судовий збір та надавши заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою суду від 20.09.2019 р. відкрито провадження по справі та, зокрема, призначено судове засідання по справі на 16.10.2019 р.

Ухвалою суду від 16.10.2019 р., яка занесена до протоколу засідання, у судовому засіданні оголошено перерву до 15.11.2019р.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі.

У відкритому судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини (а.с. 10).

Зазначеним наказом було, зокрема, визначено виплатити позивачу: грошове забезпечення за 5 календарних діб невикористаної щорічної відпустки; щомісячну грошову премію у розмірі 40 % - з 01 серпня по 29 серпня 2019 року; щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 78 % від посадового окладу, надбавку за військове звання та надбавку за вислугу років за період з 01 серпня по 29 серпня 2019 року; одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Розрахунок з позивачем згідно вказаного наказу проведено 05.09.2019р., що підтверджується банківською випискою АТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку позивача за період з 29.08.2019р. по 05.09.2019 р. (а.с. 11).

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців т а членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018р. затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно п. 1 розділу ХХХІ Порядку № 260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Згідно п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно абз. 3 п. 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини.

Однак, всупереч вищенаведеним приписам чинного законодавства, повного розрахунку з позивачем у день його звільнення з військової служби (29.08.2019р.) не проведено, а здійснено розрахунок 05.09.2019р.

Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Приписами ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Як встановлено під час судового розгляду, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. (далі Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.1, 2 п.8 вказаного Порядку).

Зі змісту довідки Військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2019р. (вих. № 350/312/24/2399) вбачається, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці (червень-липень 2019р.), що передували звільненню, складало 33297,55 грн. (а.с. 12).

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення становитиме 545,86 грн. (33297,55 грн./61 (кількість днів)).

Згідно матеріалів справи, відповідачем допущено затримку виплати грошового забезпечення у період з 30.08.2019 р. по 05.09.2019 р. (7 днів).

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 р. по 05.09.2019 р. становить 3821,03 грн. (545,86 грн. х 7днів).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. призначено позивачу виплату за 5 календарних діб невикористаної щорічної відпустки.

Згідно п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. вбачається, що позивач має вислугу у Збройних Силах України станом на 29.08.2019р. 15 років 01 місяць 14 днів.

З урахуванням приписів п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 до військовослужбовця з вислугою 15 років 01 місяць 14 днів має застосовуватись показник 3,3 календарних дні. За кожний повний місяць.

Враховуючи, що позивача звільнено 29.08.2019р., то кількість повних відпрацьованих місяців протягом поточного року складає 7 місяців за період з січня по липень.

Кількість розрахункових днів належної відпустки згідно відпрацьованого періоду становить 23,1 дня (3,3 (розрахункові календарні дні)х7 (кількість повних відпрацьованих місяців)).

У наказі командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 (по стройовій частині) від 29.08.2019р. зазначено, що щорічну основну відпустку за 2019 р. позивач використав у кількості 15 діб (за період з 26 лютого по 13 березня 2019 року).

Відтак, кількість днів невикористаної відпустки за 2019р. складає 8 днів (23 (належні позивачу дні відпустки) 15 (використані дні відпустки).

При звільненні позивача зі служби останньому виплачена компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Зі змісту довідки Військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2019р. (вих. № 350/312/24/2399) вбачається, що грошове забезпечення за останні 12 місяців складає 208170,82 грн. за 363 календарні дні (а.с.13).

Таким чином, розмір компенсації за 1 день невикористаної відпустки становить 573,47 грн. (208170, 82 (грошове забезпечення)/363 (кількість календарних днів)).

З урахуванням наведеного, розмір компенсації за 3 неврахованих відповідачем при розрахунку дні невикористаної відпустки становить 1720,42 грн. (573,47 грн. (компенсація за 1 день)х3 (кількість днів невикористаної відпустки)).

При вирішенні наведеного спору суд враховує правову позицію Верховного Суду щодо порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення по наведеній категорії справ, яка викладена в постанові від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягає врахуванню під час вирішення наведеного спору.

Суд відхиляє доводи відповідача з посиланням на п. 6 наказу Міністерства оборони України № 30 від 25.01.2019р. щодо можливості нараховувати та виплачувати грошове забезпечення в поточному місяці за минулий період до 20 числа щомісячно, оскільки в даному випадку йдеться про виплату грошового забезпечення при звільненні, яке згідно вищенаведених норм чинного законодавства виплачується у день звільнення.

Слід зазначити, що Конституційний суд України, який є єдиним органом конституційної юрисдикції до повноважень якого належать тлумачення норм Конституції України не одноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та констатував, що Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи її суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99,рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проведення служби так і після її закінчення.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст.43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст.41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Відтак, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст.ст. 6, 12 Конвенції про захист заробітної плати, ратифікованою 30.06.1961р., роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд. Заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу.

Так, несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема грошового забезпечення, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", де зазначено: "Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v/ Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи висновок суду про задоволення позову, наявні підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судового збору у розмірі 1536,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення перерахованого розміру компенсації за невикористані дні відпустки,- задовольнити.

Визнати дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) протиправними в частині непроведення своєчасного розрахунку з виплатою належного грошового забезпечення при звільненні.

Визнати дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) протиправними в частині неповного проведення розрахунку грошової компенсації за дні невикористаної відпустки.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 року по 05.09.2019 року в розмірі 3821 гривня 03 копійки (три тисячі вісімсот двадцять одна гривня 03 коп.).

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) перераховану компенсацію за попередньо невраховані невикористані 3 дні щорічної відпустки за період з 01.01.2019 року по 29.08.2019 року в розмірі 1720 гривень 42 копійки (одну тисячу сімсот двадцять гривень 42 коп.).

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1536 гривні 80 копійок (одну тисячу п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 листопада 2019р.

Суддя Г.П. Самойлюк

.