Справа № 160/8731/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2019 року Справа № 160/8731/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю: представника позивача Полуциганова І.В., представника відповідача Гармаш І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНТРАВІС СЕЙЛ ЮКРЕЙН»
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
13.09.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
01.10.2019 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було надано відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що відповідачем була проведена перевірка позивача в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржуване податкове повідомлення - рішення. Відповідач вважає податкове повідомлення - рішення правомірним, та таким, що винесено відповідно до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим, підстави для його скасування відсутні.
01.10.2019 року у підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання сторін про оголошення перерви та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні.
15.10.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву також зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено з ігноруванням поданих первинних документів, без вивчення їх змісту, прийняті на підставі недостатніх і неналежних доказів.
17.10.2019 року у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву, у зв`язку з необхідністю надання відповідачем розрахунку боргу.
30.10.2019 року від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів по справі.
05.11.2019 року від відповідача надійшов розрахунок оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
13.11.2019 року у підготовчому судовому засіданні було закрито підготовче провадження та після отримання згоди всіх учасників справи вирішено перейти до розгляду справи по суті у день закінчення підготовчого провадження.
Представник позивача під час розгляду справи по суті просив позовні вимоги задовольнити, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
- п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.137.1 ст.137 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI зі змінами та доповненнями (в редакції, що діяла на момент вчинення правопорушення) в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 2 267 459 грн. в тому числі: - за півріччя 2017 року 2 604 428,00 грн.; - три квартали 2017 року - 2 604 428 грн.; - 2017 рік - 2 604 428 грн.; - 1 квартал 2018 року «-» 84 382 грн.; - півріччя 2018 року «-» 168 764 грн.; - три квартали 2018 року «-» 253 146 грн.; - 2018 рік «-» 336 969 грн.
Позивач вважає, що вказане податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення із даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Згідно з п. п. 20.1.4. п.20.1. ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 21.1. ст. 21 Податкового Кодексу, посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами, а також не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно з п. 77.1 ст. 77 Податкового кодексу України, документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.
Відповідно до п. 81.1. ст. 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки та копії наказу про проведення перевірки
Відповідно до п. 86.1. ст. 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході перевірки встановлено, що позивачем укладено наступні договори, а саме:
- договір про надання поворотної фінансової допомоги №10-7977 від 14.04.2017 року укладений між ПРАТ «ЕНЕРГОРЕСУРСИ» (Сторона 1) та ТОВ «СЕНТРАВІС СЕЙЛС ЮКРЕЙН» (Сторона 2), відповідно до якого сторона 1 надає стороні 2 поворотну фінансову допомогу, а сторона 2 зобов`язується повернути надані кошти в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Згідно вказаного договору позивачем отримано допомогу в квітні 2017 року в сумі 3 000 000,00 грн., що в бухгалтерському обліку відображено записом Дт3112 «Поточні рахунки в Кредит-Дніпро в нац валюті» Кт6857 «Розрахунки з іншими кредиторами», яка підлягає поверненню по 31.12.2025 року включно;
- договір про відступлення права вимоги №б/н від 14.04.2017 року, згідно якого ПРАТ «НЗТО», що є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ «НЗТО» (Первісний кредитор» в особі Голови правління Атанасова Артема Юрійовича, що діє на підставі статуту з однієї сторони та ТОВ «СЕНТРАВІС СЕЙЛС ЮКРЕЙН» (Новий кредитор) в особі директора Якимця Руслана Миколайовича, що діє на підставі статуту з іншої сторони, відповідно до якого Первісний кредитор передає Новому кредиторові, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Мировою угодою між кредиторами та ВАТ «НІКОПОЛЬСЬКИЙ ПІВДЕННОТРУБНИЙ ЗАВОД», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «НІКОПОЛЬСЬКИЙ ПІВДЕННОТРУБНИЙ ЗАВОД». До нового кредитора переходять права Первісного кредитора в обсязі, що існують на момент укладання Договору 7 362 791,43 грн. і на умовах, що існують на момент укладання договору. За відступлення права вимоги за цим договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору 7 362 791,43 грн. шляхом безготівкового перерахування. Строк сплати до 31.12.2022 року;
- договір про надання поворотної фінансової допомоги №12 від 18.04.2017 року, згідно якого ПРАТ «НЗТО» (Сторона 1) надає ТОВ «СЕНТРАВІС СЕЙЛС ЮКРЕЙН» (Сторона 2) поворотну фінансову допомогу, а Сторона 2 зобов`язується повернути грошові кошти. Фактично позивачем отримано у квітні 2017 року допомогу у сумі 14 797 000,00 грн., що в бухгалтерському обліку ТОВ «СЕНТРАВІС СЕЙЛС ЮКРЕЙН» відображено записом: Дт3112 «Поточні рахунки в Кредит-Дніпро в нац. Валюті» Кт6857 «Розрахунки з іншими кредиторами, яка підлягає поверненню по 31.12.2025 року включно.
Відповідно до підпункту 134,1.1 пункту 134,1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Так, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові Інструменти», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2001 року №559 т зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 року за № 1050/6241 (далі по тексту - П(С)БО 13), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.
Відповідно до визначених понять у пункті 4 вказаного Положення, фінансовий актив - це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.
Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.
Пунктом 10 П(С)БО 13 передбачено, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.
Таким чином, видана позика - це фінансовий актив, оскільки є контрактним правом для отримання коштів у майбутньому, а отримана позика - це фінансове зобов`язання, оскільки його погашення призведе до майбутньої виплати коштів.
Відповідно до пункту 29 П(С)БО 13. фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).
Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім: дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу; фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення; фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити; фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.
Пунктом 31 П(С)БО 13. на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.
Суд зазначає, що П(С)БО 13 не містить визначення амортизованої собівартості фінансового зобов`язання або посилань на встановлення такої в інших нормативно - правових актах.
Як вбачається з висновків акта перевірки, контролюючий орган кваліфікував наявну кредиторську заборгованість отримана фінансова допомога та заборгованість з відступлення права вимоги як «довгострокові зобов`язання» та здійснив дисконтування такої заборгованості, шляхом вирахування різниці (дисконту) між майбутньою та теперішньою вартістю зобов`язання із застосуванням П(С)БО 11 «Зобов`язання».
Відповідно до пунктів 4, 5, 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання» (далі по тексту - П(С)БО 11). затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року № 20, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2000 року за № 85/4306, яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності, з метою бухгалтерського обліку зобов`язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.
Зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
В розумінні цього П(С)БО 11, зокрема: довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями, а поточні зобов`язання - зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.
Сума погашення - недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде необхідна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
За змістом пунктів 7, 8 і 10П(С)БО 11 до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення.
Зобов`язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.
Довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.
Разом з тим, пунктами 11 і 12 П(С)БО 11 визначено, що поточні зобов`язання включають: короткострокові кредити банків; поточну кредиторську заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями, за товари, роботи, послуги, за розрахунками з бюджетом, у тому числі з податку на прибуток, за розрахунками зі страхування, за розрахунками з оплати праці, за розрахунками з учасниками, за розрахунками із внутрішніх розрахунків; короткострокові векселі видані; поточні забезпечення; інші поточні зобов`язання.
Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення.
Таким чином, суд вважає, що зобов`язання, які виникли на підставі договорів про надання поворотної фінансової допомоги №10-7977 від 14.04.2017 року, №12 від 18.04.2017 року та про відступлення права вимоги №б/н від 14.04.2017 року, за своєю суттю відносяться до довгострокових зобов`язань.
При цьому, необгрунтованим є застосування П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів» для визначення теперішньої вартості майбутніх чистих грошових надходжень (п. 11) та ставки дисконту (п. 14), оскільки зазначені Положення визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зменшення корисності активів та її розкриття у фінансовій звітності та не визначає методологічні засади щодо зобов`язань.
Так, відповідачем в Акті перевірки зроблено посилання на п. 11 П(С)БО 28, за змістом якого теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації); майбутні грошові потоки від активу визначаються, виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років; якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років, та п. 14 П(С)БО 28, за змістом якого ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами; за відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства; при визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.
Суд зазначає, що фінансовим інструментом позивача в межах спірних відносин є фінансові зобов`язання, а відтак нормативні акти, які регулюють методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові активи є незастосовними в межах спірних відносин.
Суд звертає увагу на те, що національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку, а також органами, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності, не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування, а отже, підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а ДФС не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики.
Таким чином, суд вважає, що під час проведення перевірки відповідачем не вірно були застосовані Положення (стандарти) бухгалтерського обліку.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 7 П(С)БО 15, визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.
Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану, акцизного збору тощо).
Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.
До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.
До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).
До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.
Таким чином, як вбачається з вищезазначеного, пункт 7 П(С)БО 15 не визначає такий вид доходу, як дохід від дисконтування кредиторської заборгованості платником податків.
Крім того, суд звертає увагу, що для погашення зобов`язання за позикою позивач повинен сплатити позикодавцю відповідно до умов договорів суму основного боргу і нараховані відсотки.
Проте, з висновків акта перевірки вбачається, що відповідачем при визначенні теперішньої вартості заборгованості по позиці застосовано формулу для одноразового платежу в кінці строку, без урахування необхідності погашення також відсотків за позикою.
Таким чином, суд вважає, що для розрахунку теперішньої вартості позики необхідно врахувати, що майбутні грошові потоки будуть включати не тільки безпосередньо погашення суми заборгованості за тілом кредиту, а й погашення відсотків за кредитом, а отже, розрахунок відповідачем теперішньої вартості позики без врахування необхідності погашення відсотків за договорами є необґрунтованим.
Отже, враховуючи вищевикладене та відсутність підстав для здійснення дисконтування заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги №10-7977 від 14.04.2017 року, №12 від 18.04.2017 року та про відступлення права вимоги №б/н від 14.04.2017 року, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість Акту перевірки в частині про порушення позивачем норм підпункту 134,1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 2 267 459 грн. та штрафними санкціями в сумі 566 864,75 грн., а відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо кредиторської заборгованості по контрагентам ТОВ «СХІДЕНЕРГО», ТОВ «ГАЗТЕХБУД» та ПрАТ «ПОЛТАВСЬКИЙ МАШЗАВОД», суд зазначає наступне.
Під час проведення перевірки на письмовий запит відповідача позивачем було надано пояснення по бухгалтерському рахунку 68.11 «Розрахунки по авансам отриманим» рахується кредиторське сальдо : по ТОВ «СХІДЕНЕРГО» у сумі 153,19 грн. з періодом утворення 24.05.2011 року, по ТОВ «ГАЗТЕХБУД» у сумі 2 298 грн. з періодом утворення 08.07.2015 року, по ПрАТ «ПОЛТАВСЬКИЙ МАШЗАВОД» у сумі 652,48 грн. з періодом утворення 05.10.2012. Будь-яких документальних підтверджень дат та причин виникнення заборгованості перед такими суб`єктами, причин її не погашення позивачем як до перевірки та і до суду не надано.
На підставі п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, п.5, п.15 П(с)БО 15 «Дохід», п.5 П(с)БО 11 «Зобов`язання» кредиторська заборгованість перед контрагентами ТОВ «СХІДЕНЕРГО», ТОВ «ГАЗТЕХБУД» та ПрАТ «ПОЛТАВСЬКИЙ МАШЗАВОД» є доходом та повинна була бути врахованою при визначенні фінансового результату при оподаткуванні податком на прибуток за 2018 рік.
При цьому, під час судового розгляду позивач ознайомився із детальним розрахунком оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з чим позивачем не заперечувалось що кредиторська заборгованість перед контрагентами ТОВ «СХІДЕНЕРГО», ТОВ «ГАЗТЕХБУД» та ПрАТ «ПОЛТАВСЬКИЙ МАШЗАВОД» є доходом та нарахування податку на прибуток за основним платежем у сумі 558,72 грн. та штрафними санкціями у сумі 139,69 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так. у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».
В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню у розмірі 19 205,27 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В іншій частині позовних вимог відмовити
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 21.11.2019 року.

Суддя М.В. Дєєв