Справа № 520/5177/19
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 р.Справа № 520/5177/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Старосуда М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції Біленський О.О., м. Харків, по справі №520/5177/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

про визнання протиправним порушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - відповідач), в якому просив суд визнати порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області встановленого ч.1 ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 №16 від 30.11.2018 року щодо надання публічної інформації, а саме: копій наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ та надання зазначених наказів без відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи - протиправним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду України від 24.07.2019 року зазначений позов задоволено.

Визнано протиправним порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області встановленого ч.1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 №16 від 30.11.2018 року щодо надання публічної інформації, а саме: копій наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ та надання зазначених наказів без відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, Харківська обл., м.Харків, вул.Космічна, буд. 21, 8-9 поверх, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) копії наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ із зазначенням відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду України від 24.07.2019 року по справі №520/5177/19 та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що наданий до позовної заяви конверт, на якому міститься відтиск штемпелю Укрпошти, датований 13.12.2018 року, підтверджує несвоєчасність направлення відповіді позивачу на запит щодо надання публічної інформації, оскільки докази направлення листа відповідача від 06.12.2018 року №ПІ-389/0-333/0/63-16 саме у вказаному конверті позивачем не надано. Також вказує на правомірність надання позивачу запитуваних наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ без прізвищ осіб, яким надані відповідні дозволи, оскільки зазначені накази не є рішенням щодо розпорядження державним майном, та з метою дотримання вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 30 листопада 2018 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з запитом №16 щодо надання публічної інформації, а саме копій наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ.

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області було надано відповідь від 06.12.2018 року за №ПІ-389/0-333/0/63-18 та направлено на адресу позивача копії наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ, в яких персональні дані фізичних осіб знеособлені.

Позивач наполягає, що відповідь на інформаційний запит від 30.11.2018 року датована 06.12.2018 року, однак направлена позивачу лише 13.12.2018 року, з наведеного вбачається, що відповідачем порушено вимоги ч.1 ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Окрім цього, на думку позивача, відповідач протиправно та всупереч вимогам ч.5 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не надав позивачу повну інформацію у наданих на запит наказах, не вказавши в них відомості про осіб, яким були надані відповідні дозволи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення встановленого ч.1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 №16 від 30.11.2018 року щодо надання публічної інформації та протиправно надано запитувані накази без відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи на розроблення документації із землеустрою, а також, належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_1 копії наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ із зазначенням відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Положеннями статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Отже, право особи на доступ до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.

Вказаний висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, вказаному в постанові від 19.03.2019 року у справі №800/369/17.

Як встановлено з матеріалів справи, 30.11.2018 року позивач звернувся до відповідача із запитом № 16 про надання публічної інформації.

Відповідь на запит позивача від 30.11.2018 датована 06.12.2018, однак направлена позивачу лише 13.12.2018, про що свідчить відтиск штемпелю "Укрпошти" на копії конверту, який міститься в матеріалах справи (а.с.10).

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень та розпорядником запитуваної інформації порушено вимоги ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI та не надано відповідь на запит на інформацію в межах п`яти робочих днів з дня отримання запиту. При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про своєчасність надання відповіді на запит позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідач зазначає, що відповідно до журналу обліку відправленої кореспонденції лист Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 06.12.2018 року №ПІ-389/0-333/0/63-18 разом з додатками до нього було надано до поштового відділення 06.12.2018 року.

Між тим, зі змісту вказаного витягу з журналу обліку відправленої кореспонденції, колегією суддів встановлено неможливість встановлення факту, що лист за вих.№ПІ-389/0-333/0/63-18 було надано до поштового відділення 06.12.2018 року, жодних відміток або підписів про отримання кореспонденції поштовим відділенням вказаний витяг не має, а тому відповідно не може слугувати належним доказом своєчасного направлення листа позивачу.

При цьому, твердження відповідача, що будь-яких доказів, що відповідь на запит на публічну інформацію ОСОБА_1 №16 від 30.11.2018 року знаходилась безпосередньо у конверті з відтиском штемпелю Укрпошти від 13.12.2019 року, копія якого додана до позовної заяви, позивачем не надано, колегія суддів не бере до уваги, оскільки саме відповідач зобов`язаний довести правомірність своїх дій, в цьому випадку, надати належні і допустимі докази направлення відповіді у встановлений законом строк.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправним порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області встановленого ч.1 ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 №16 від 30.11.2018 року.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про правомірність надання ним на запит позивача копій наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ без зазначення прізвищ осіб, яким були надані відповідні дозволи, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту запиту позивача від 30.11.2018 року №16, колегією суддів встановлено, що позивач просив надати копії наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ та від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ.

На вказаний запит позивача Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області було надано відповідь від 06.12.2018 року за №ПІ-389/0-333/0/63-18 та направлено на адресу позивача копії наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ, в яких відсутні прізвища фізичних осіб, яким надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, а саме прізвище, ім`я та по-батькові.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що відомості про осіб, а саме прізвище, ім`я та по-батькові не були зазначені в запитуваних позивачем наказах з метою недопущення порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3, п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Такі випадки встановлені ч. 1 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено можливість здійснення обмеження відповідно до закону доступу до інформації при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

У розумінні частини другої статті 21 Закону України "Про інформацію" конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень.

Визначення, наведене у Законі України "Про інформацію", є ширшим.

Водночас, у зв`язку з ухваленням законів України "Про доступ до публічної інформації", "Про захист персональних даних" Закон України "Про інформацію" втратив значення базового закону в галузі інформаційного законодавства.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення Закону України "Про захист персональних даних" також є невиправданим, оскільки відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону допускається можливість заборони законом віднесення персональних даних певних категорій громадян чи їх (персональних даних) вичерпного переліку до інформації з обмеженим доступом. Таким законом є, зокрема, Закон України "Про доступ до публічної інформації", частиною п`ятою статті 6 якого визначається перелік персональних даних фізичних осіб, які заборонено відносити до інформації з обмеженим доступом, зокрема не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

З огляду на викладене, у відносинах, пов`язаних із забезпеченням права на доступ до публічної інформації, конфіденційна інформація повинна визначатися відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Таким чином, публічна інформація про осіб, котрі одержали державне та комунальне майно у власність чи користування, про розмір оплати праці та інших виплат з бюджетів усіх рівнів, не є інформацією з обмеженим доступом.

Аналіз положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" про конфіденційну інформацію дає підстави виокремити такі її ознаки: 1) встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; 2) суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; 3) публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (частини перша і друга статті 13 Закону); 4) у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (частини п`ята і шоста статті 6 Закону).

Таким чином, на підставі аналізу наведених вище норм права колегія суддів дійшла висновку про те, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію.

Вказаний висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, вказаному в постанові від 21.03.2018 року у справі № 369/12240/14-а та від 28.02.2018 року у справі №806/1726/16.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність надання на запит позивача №16 від 30.11.2018 року наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ без відомостей про осіб, яким були надані відповідні дозволи.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що накази Головного управління про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не є рішенням щодо розпорядження державним майном, а тому персональні дані осіб, які згідно наказів від 07 лютого 2018 року №467-СГ, від 03 жовтня 2018 року №7212-СГ отримали дозволи на розроблення документації із землеустрою, не підлягають розголошенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За такого правового врегулювання, повноваження щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області поширюються на Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частинами 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно частин восьмої-десятої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у статтях 118, 122 Земельного Кодексу України передбачено порядок передачі у користування чи у власність (безоплатної приватизації) земельних ділянок. Вказана процедура є взаємопов`язаною і єдиною, яка починається зі звернення особи до уповноваженого органу не лише із заявою про надання умовної земельної ділянки, але із зазначенням цільового призначення земельної ділянки, її орієнтовних розмірів, надаються графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки. Тобто уже на етапі звернення із заявою про надання згоди на розроблення проекту землеустрою, зазначається конкретна земельна ділянка. Навіть у частині першій статті 118 ЗК України вказано, що заяву про надання згоди на розроблення проекту землеустрою подають не особи, які бажають отримати саме згоду, а особи, які зацікавлені у приватизації земельної ділянки (отриманні у користування земельної ділянки частина друга статті 123 ЗК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року по справі №520/5177/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року по справі №520/5177/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов М.І. Старосуд
Повний текст постанови складено 21.11.2019 року