Справа № 160/7607/19
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2019 року Справа № 160/7607/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Н.В.
08 серпня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просила:
- визнати дії ПФУ в Дніпропетровській області по несплаті пенсійного забезпечення, по несплаті заборгованості згідно рішення суду по справі № 160/2242/19, по несплаті заборгованості згідно п. 2 ст. 46 Закону, де факто по примушенню безперервно знаходитись за містом фактичного проживання, по відношенню до переміщеної особи ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , як пряму дискримінацію;
- утримати з ПФУ в Дніпропетровській області на користь внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальний збиток в розмірі 6 820 грн. 52 коп. (недоотримана пенсія з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року);
- утримати з ПФУ в Дніпропетровській області на користь внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 моральний збиток в розмірі 68 205 грн. 20 коп.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу було протиправно припинено виплату пенсії починаючи з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 160/2242/19 було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплати заборгованість ОСОБА_1 починаючи з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року. Листом № 5196/Т-08 від 24.07.2019 відповідачем було надано відповідь на звернення позивача від 09.07.2019, яким повідомив, що заборгованість з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року на виконання рішення суду буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Отже, позивач вважає, що дії ПФУ в Дніпропетровській області по несплаті протягом 4 місяців пенсії, по невиконанню рішення суду № 160/2242/19, як пряму дискримінацію за ознакою наявності статусу внутрішньо переміщеної особи та за ознакою міста реєстрації.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено та звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання даної позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/7607/19. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
16 вересня 2019 року представником відповідача надано до суду відзив, в якому зазначив, що не погоджується з вимогами, викладеними в позовній заяві та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. На виконання рішення суду Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області було проведено ОСОБА_1 виплату у межах суми стягнення з один місяць, а саме 1 705 грн. 13 коп., яку вона отримала в серпні 2019 року, про що свідчить довідка від 10.09.2019 року, залишок заборгованості склав 5 115 грн. 39 коп. Таким чином, судом уже вирішено питання стосовно виплати пенсії за період з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року. Отже, повторний розгляд цих вимог є неможливим. В своїй позовній заяві позивач просить визнати дії Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області по несплаті заборгованості як пряму дискримінацію, але такого шляху захисту в КАС України не має, в тому числі позивач просить утримати з відповідача моральний збиток в розмірі 68 205,20 грн., однак дана вимога нічим не підтверджена та не обґрунтована.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 160/2242/19 було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 , та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплати заборгованість ОСОБА_1 починаючи з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року.
Листом № 5196/Т-08 від 24.07.2019 відділу з питань призначення та перерахунків пенсії № 11 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за результатами розгляду звернення позивача від 09.07.2019 року було надано відповідь, якою повідомлено, зокрема, що відповідно до п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", суми пенсійних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в Пенсійному фонді України, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Сума пенсії за період з 01.08.2018 р. по 30.11.2018 р. нарахована та обліковується в органі Пенсійного фонду України, буде виплачена за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого нормативно-правового акту. 27.06.2019 року надійшло рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 160/2242/19. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-ІV рішення суду звернуто до негайного виконання в межах виплати присудженої суми пенсії за один місяць. 03.07.2019 року відділом з питань виплати пенсій № 12 направлено заявку на формування додаткового періоду на виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 в розмірі 1 705 грн. 13 коп.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду.
Щодо позовних вимог визнати дії ПФУ в Дніпропетровській області по несплаті пенсійного забезпечення, по несплаті заборгованості згідно рішення суду по справі № 160/2242/19, по несплаті заборгованості згідно п. 2 ст. 46 Закону, де факто по примушенню безперервно знаходитись за містом фактичного проживання, по відношенню до переміщеної особи ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , як пряму дискримінацію, та утримати з ПФУ в Дніпропетровській області на користь внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальний збиток в розмірі 6 820 грн. 52 коп. (недоотримана пенсія з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року) слід зазначити, що ключовим аспектом даних спірних правовідносин є неналежне виконання пенсійним органом, судового рішення по справі № 160/2242/19.
В довідці наданій Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за вих. № 409 від 10.09.2019 року, зазначено, що відділом з питань виплати пенсії № 12 управління з питань виплати пенсій Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нараховано суму боргу за період з 01.08.2018 року по 30.11.2018 року у сумі 6 820 грн. 52 коп., в серпні 2019 року додатковою відомістю було виплачено за рішенням суду від 18.04.2019 року у справі № 160/2242/19 борг в межах суми за один місяць, у розмірі 1 705 грн. 13 коп.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення; не передбачає такої можливості і положення ст. 383 КАС України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року по справі № 803/688/18.
Щодо посилання скаржника на наявність дискримінації, яка проявляється у тих обставинах, що відповідачем не виконується забезпечення рівності перед законом для ВПО та інших пенсіонерів котрі не є ВПО з окупованих територій, суд виходить з наступного.
За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Законом № 5207-VI передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Статтею 6 цього ж Закону визначено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
При цьому, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:
спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;
здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;
надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;
встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;
особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Згідно з частинами першої та другої статті 8 Закону № 5207-VI, розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов`язковим урахуванням принципу недискримінації.
При цьому, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак, з урахуванням викладеного вище, відсутності підстави для задоволення даних позовних вимог.
Щодо позовної вимоги щодо утримання з ПФУ в Дніпропетровській області на користь внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 моральний збиток в розмірі 68 205 грн. 20 коп., суд зазначає таке.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Тобто, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовною вимогою.
За змістом частини першої статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що для відновлення своїх порушених прав змушена була звернутися до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку з чим було завдано моральних страждань.
Суд зауважує, що на підтвердження доводів про погіршення здоров`я, позивачем не надано жодних доказів (медичних довідок, висновків тощо).
Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем також не надано.
При цьому, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Однак, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.
Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 68 205,20 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що у визнанні протиправності дій відповідача по несплаті заборгованості за судовим рішенням позивачу відмовлено, в тому числі позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.
Судові витрати в даній справі, згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко