Справа № 504/1632/19
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 504/1632/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: не з`явився

третя особа, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору на стороні

відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області (67555, Одеська обл., Лиманський р-н., с. Сичавка, вул. Цвітаєва, 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство «Виробнича фірма «АГРОЦЕНТРЕНЕРГО» Корпорації «УКРАГРОПРОМБУД» про визнання протиправним та скасування рішення.,

На підставі ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07 листопада 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.05.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області №5 від 28.02.2019 р. «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», в частині внесення зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (на той час Комінтернівського) району Одеської області №73 від 28.12.2006 р. щодо присвоєння базі відпочинку державного підприємства виробнича фірма «Агроцентенерго» корпорації «Украгропромбуд» адреси: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 54 км, буд. 3 А.

Згідно ухвали судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.05.2019р. справу передано на розгляд Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2019р. позовну заяву залишено без руху; надано позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

Ухвалою від 16.07.2019 р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження (з викликом сторін); встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено судове засідання по справі на 02.09.2019р.

Ухвалою суду від 02.09.2019р., яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі державне підприємство «Виробнича фірма «АГРОЦЕНТРЕНЕРГО» Корпорації «УКРАГРОПРОМБУД» (далі (ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО") як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 02.09.2019 р. призначено проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі на 25.09.2019 р.

Ухвалою суду від 25.09.2019р. у зв`язку з витребуванням письмових доказів по справі відкладено підготовче засідання на 17.10.2019р.

Ухвалою суду від 17.10.2019 р. підготовче провадження в адміністративній справі № 504/1632/19 закрито; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 07.11.2019 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення № 5 від 28.02.2019 р. виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм чинного законодавства та перевищенням повноважень. Оскаржуване рішення прийнято відповідачем з посиланням на ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», однак вказаною нормою визначено загальну компетенцію сільських, селищних, міських рад, а не виконавчого органу сільської ради, яким є відповідач. Крім того, ані заява, що послугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення, ані додані до неї документи не є підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки не дають змоги встановити наявності знаходження об`єктів нерухомого майна на іншій земельній ділянці, за іншою адресою. Відтак, об`єкти бази відпочинку, що належать на праві власності позивачу шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі. Норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не надають повноважень органам місцевого самоврядування відміняти (скасовувати, анулювати, змінювати) рішення про присвоєння поштової адреси об`єкта нерухомого майна. Рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (на той час Комінтернівського) району Одеської області № 73 від 28.12.2006р. щодо присвоєння базі відпочинку ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" адреси: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, відтак внесення змін до нього є безпідставним.

Від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 28739/19 від 12.08.2019р.), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено наступне.

По-перше, рішенням відповідача № 5 від 28.02.2019 р. з метою усунення та виключення можливості позивача маніпулювати адресами двох баз відпочинку внесено зміни до рішення, а саме базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить Державі в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" згідно Свідоцтва САВ НОМЕР_1 від 28.08.2008р. Жодним об`єктам нерухомості, що належать позивачу, нова адреса не присвоювалась та останнім не надано жодних доказів, яке відношення він має до бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

По-друге, позивач у 2007р. звернувся до ТОВ «ІНАГРО» з клопотанням про виготовлення технічної документації із землеустрою на належну йому земельну ділянку площею 1,316 га забудованих ним земель. Межі вказаної земельної ділянки погоджено представниками суміжних власників землі та землекористувачів, в тому числі з ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО". Тобто позивачу було відомо про наявність бази відпочинку, адресу її розташування та фактичне місцезнаходження. Більш того, самостійно у 2008р. подав заяву про зміну адреси своєї бази відпочинку, внаслідок чого відбулось співпадання адрес.

По-третє, оскаржуване рішення жодним чином не порушує законних прав та інтересів позивача. Рішення про присвоєння адреси об`єктам нерухомості базі відпочинку «Чайка», що належить ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" винесено у 2006 р., а рішення щодо присвоєння адреси базі відпочинку, що належить позивачу у 2008р. (на два роки пізніше), відтак оскаржуване рішення є цілком логічним та правомірним.

Представником третьої особи ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" (вх. №37418/19 від 15.10.2019р.), в обґрунтування правової позиції зазначено, що база відпочинку «Сичавка» була передана на баланс ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" від ДП ЖЕУ «Агропромбуд». У подальшому назву «Сичавка» змінено на « ОСОБА_2 ». Позивач погоджував межі належної йому земельної ділянки, в тому числі, з третьою особою ще у 2017р., знаючи про адресу та місцезнаходження бази відпочинку, яка перебуває у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО". Крім того, внаслідок подання позивачем заяви щодо зміни адреси й відбулось співпадання адрес. Згідно відповіді Лиманського БТІ ВІД 13.03.2019Р. №252, право власності на об`єкти нерухомості ніколи не було зареєстровано за ОСОБА_1 . Крім того, оскаржуваним рішенням не порушено прав та законних інтересів позивача. Враховуючи, що заява та додані до неї документи, подані підприємством з дотриманням чинного законодавства, підстав для відмови в її задоволенні не було.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач та третя особа в до судового засідання явку представників не забезпечили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

28.12.2006р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення № 73 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та надання їм юридичних адрес», яким, зокрема, присвоєно юридичну адресу базі відпочинку «Агроспеценерго»: АДРЕСА_4 -Мелітополь-Новоазовськ, АДРЕСА_5 ) (архівний витяг від 30.07.2018р. (вих. 3/152)(а.с. 57).

31.07.2006р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення №62 «Про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку «Чайка», що знаходиться на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 54 кілометр автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, № 3 за Державою Україна в повному господарському віданні державного підприємства «виробничої фірми «АГРОЦЕНТРЕНЕРГО» Корпорації «УКРАГРОПРОМБУД» (а.с. 61).

28.08.2008р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САВ НОМЕР_1 на об`єкт нерухомості: база відпочинку, розташована за адресою: АДРЕСА_6 . Власник - Держава Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО"; форма власності загальнодержавна, частка 1/1 (а.с. 218).

28.02.2019р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області прийнято рішення № 5 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», яким з метою уточнення та приведення у відповідність юридичної адреси відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 28.08.2008 р. Держави Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" внесено зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради № 73 від 28.12.2006р. та присвоєно базі відпочинку ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" адресу: АДРЕСА_4 область АДРЕСА_2 район, Сичавська АДРЕСА_7 рада, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 54 км, буд. 3 А (а.с. 56).

Вважаючи протиправним зазначене рішення в частині, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально - фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

За змістом ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Повноваження, сільських, селищних, міських рад визначені у ст.ст. 25, 26 глави 1 Закону № 280/97-ВР. В свою чергу, компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачена главою 2 Закону № 280/97-ВР. При цьому, повноваження виконавчих органів, зокрема, селищних рад поділяються на власні (самоврядні) та делеговані.

Отже, повноваження сільської ради та виконавчого комітету сільської ради щодо прийняття рішень з конкретних питань розмежовані, і кожен з вказаних органів в межах таких (повноважень) приймає рішення/вчиняє дії, відтак, вони є окремими суб`єктами владних повноважень, дії чи рішення яких можуть бути оскаржені.

Згідно ст. 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пп.10 п. «б» ст. 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі делеговані повноваження: облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до ст.40 Закону № 280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Згідно з ч.6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Аналіз наведених норм свідчить, що відповідач має такі делеговані повноваження як облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, відтак доводи позивача про відсутність в останнього повноважень щодо прийняття рішення про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси судом відхиляються.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у лютому 2019р. ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" звернулось до голови Сичавської сільської ради із заявою щодо присвоєння базі відпочинку «Чайка» іншої адреси, в обґрунтування якої зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ НОМЕР_1 від 28.08.2008р. ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" належить об`єкт нерухомості (база відпочинку «Чайка» («Сичавка»), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 ), проте за вказаною адресою знаходяться також об`єкти нерухомості, що належать ОСОБА_1 Враховуючи виникнення постійних конфліктів та задля запобігання неможливості у подальшому виготовити проектну документацію із землеустрою, заявник просив присвоїти належному йому об`єкту нерухомого майна іншу адресу (а.с. 100).

Як зазначено відповідачем, ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" разом із заявою було подано засвідчені копії документів (свідоцтво про право власності, рішення № 73 від 28.12.2006р. ) та за результатами їх розгляду не встановлено підстав для відмови у присвоєнні нової адреси.

При вирішенні спору суд враховує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення відсутній затверджений окремий спеціальний порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна.

За приписами ч.1 ст. 4 Закону України «Про адміністративні послуги» державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах: 1) верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) стабільності; 3) рівності перед законом; 4) відкритості та прозорості; 5) оперативності та своєчасності; 6) доступності інформації про надання адміністративних послуг; 7) захищеності персональних даних; 8) раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; 9) неупередженості та справедливості; 10) доступності та зручності для суб`єктів звернень.

Статтею 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується (ч.1).

Відповідачем неодноразово акцентувалась увага на тому, що згідно Закону № 280/97-ВР, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 11276 від 25.12.2015р., Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007р. адреса присвоюється на підставі поданих документів протягом встановлених законодавством строку.

Позивач акцентуючи увагу на порушенні його прав, надав до суду докази, що підтверджують його право власності на базу відпочинку, яка знаходиться в АДРЕСА_2 (на теперішній час АДРЕСА_6 ) (а.с. 158-212), які досліджено судом та з яких встановлено, що зазначена база відпочинку є окремим об`єктом нерухомого майна, яка має інше розташування, ніж об`єкт нерухомого майна (база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (а.с. 218-231).

Відповідачем у запереченні на відповідь на відзив (вх. № 33065/19 від 16.09.2019 р.) акцентовано увагу на тому, що на теперішній час існує дві бази відпочинку, два власники, два різних місця розташування, дві різні підстави набуття права власності, які жодним чином не пов`язані між собою та існує факт співпадання двох адрес цих баз.

Наведене вище позивач визнає, про що зазначив у заяві на заперечення щодо відповіді на відзив (вх. № 34490/19 від 23.09.2019 р.) (а.с. 143).

Тобто, фактично оскаржуване рішення щодо присвоєння адреси прийнято задля впорядкування нумерації двох різних об`єктів нерухомого майна, які належать різним власникам.

Суд враховує, що позивач стверджуючи про порушення його прав внаслідок прийняття оскаржуваного рішення не навів та не надав до суду доказів існування в нього прав на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку «Чайка», що знаходиться на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 54 кілометр автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, № 3, чи на його частку.

З матеріалів справи спору про право не вбачається. Між тим, позивач, стверджуючи про те, що об`єкти бази відпочинку, які належать йому на праві власності, шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі, а також про скасування реєстрації його права власності на об`єкт нерухомості (належну йому базу відпочинку), не позбавлений можливості звернутись до суду у встановленому процесуальним законом порядку щодо захисту своїх майнових прав, якщо вважає такі порушеними. В межах даної справи позивачем таких вимог не заявлено та з характеру спірних правовідносин наявності спору щодо права власності на зазначений об`єкт нерухомості (базу відпочинку «Чайка») не встановлено.

Натомість позивач у позові та у заявах по суті справи фактично стверджує, що після прийняття оскаржуваного рішення можливі порушення у майбутньому його прав (можливого привласнення належних позивачу об`єктів нерухомого майна, скасування реєстрації на них тощо).

При цьому суд звертає увагу, що позивач оскаржує рішення відповідача щодо присвоєння адреси об`єкту, не обґрунтувавши та не підтвердивши належними доказами, як саме останнє на теперішній час безпосередньо порушує його права чи законні інтереси.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку. Обов`язковою умовою скасування рішення суб`єкта владних повноважень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний закономінтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який проведено Конституційним Судом України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Також, Конституційний Суд, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції, в рішенні від 14.12.11 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до приписів ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 08.02.2018р. у справі № 800/191/17 зазначено, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення ОСОБА_4 проти Туреччини [Aksu v. Turkey] пункт 50; Берден [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; Тенасе проти Молдови [Tгnase v. Moldova]).

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїм рішенням порушив його права, свободи чи інтереси, та що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так у п.23 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Зазначене рішення, а також дії щодо його виконання, або бездіяльність щодо невиконання не породжує, не змінює та не припиняє права та обов`язки позивача.

Конституційним Судом України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Беручи до уваги наведене, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вищевказаних позовних вимог позивача до виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області та відсутність підстав для їх задоволення.

Таким чином, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області № 5 від 28.02.2019р., прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст. 2 КАС України, в зв`язку з чим судом не встановлено підстав для визнання його протиправним та скасування.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області (67555, Одеська обл., Лиманський район, село Сичавка, вулиця Цвєтаєва, будинок 1В; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Виробнича фірма «АГРОЦЕНТРЕНЕРГО» Корпорації «УКРАГРОПРОМБУД» (01054, м.Київ, вулиця Воровського, будинок 37/14; ) про визнання протиправним та скасування рішення № 5 від 28.02.2019 р.,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 15 листопада 2019р.

Суддя Г.П. Самойлюк

.