Справа № 480/1206/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 р. м. ХарківСправа № 480/1206/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек (повний текст складено 25.07.19) по справі № 480/1206/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Сумській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з вимогами до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови № СМ687/1627/АВ/ТД-ФС від 21.03.2019 про накладення штрафу у розмірі 125190 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Сумській області від 21.03.2019 року № СМ687/1627/АВ/ТД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 125190,00 грн. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Сумській області суму судового збору в розмірі 1828,20 грн. та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем було допущено до роботи без укладання трудового договору в письмовій формі ОСОБА_2 . Вказує, що зазначені обставини були встановлені Управлінням Укртрансбезпеки у Сумській області, які були предметом розгляду справи №480/988/19.

Позивачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обгрунтування відзиву зазначає, що ОСОБА_2 відповідний транспортний засіб 12.12.2018 та 31.01.2019 використовувався у власних цілях, а 05.02.2019 використовувався в межах виконання цивільно-правового договору.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, вважаючи прийняте судове рішення законним та обгрунтованим. Надав до суду письмові пояснення по справі, в яких стверджує про використання послуг ОСОБА_2 лише за цивільно-правовим договором та посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами аналізу листа Управління Трансбезпеки у Сумській області №37 від 10.01.2019, начальником Управління Держпраці України в Сумській області видано наказ про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 №321 від 20.02.2019 та направлення №154/СМ687 від 20.02.2019 на проведення інспекційного відвідування вищевказаного суб`єкта підприємницької діяльності (а.с. 44 51) з метою здійснення контролю за належним оформленням трудових відносин з найманими працівниками.

Враховуючи, що основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є "Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення", інспекційне відвідування проводилося за місцем, де можливе використання найманої праці, шляхом залучення водіїв автотранспортних засобів до здійснення нерегулярних перевезень, на ділянці траси Київ-Суми 322 км.

За результатами інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 складено Акт №СМ687/1627/АВ від 27.02.2019, яким засвідчено порушення вимог частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України в частині допущення до роботи працівника ОСОБА_2 без оформлення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу (а.с. 52 54).

У зв`язку з неможливістю особисто вручити Акт інспекційного відвідування №СМ687/1627/АВ від 27.02.2019, два примірники акту були направлені ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом з описом та повідомленням за № 313 (а.с. 55).

13.03.2019 до Управління Держпраці України в Сумській області від ФОП ОСОБА_1 надійшло заперечення на акт інспекційного відвідування №СМ687/1627/АВ (вх. № 2777/18-27/04/2019 від 13.03.2019 а.с. 56). На вказане заперечення Управлінням Держпраці України в Сумській області було надано ФОП ОСОБА_1 відповідь листом № 32/04-29/2019/2777 від 18.03.2019 (а.с. 57).

На підставі Акту інспекційного відвідування №СМ687/1627/АВ від 27.02.2019 позивачу було внесено припис про усунення виявлених порушень №СМ687/1627/АВ/П від 19.03.2019 про усунення виявлених порушень частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України та повідомлення про виконання припису у строк до 29.03.2019 (а.с. 58 60).

В подальшому, 07.03.2019, заступником начальника Управління Держпраці України в Сумській області було призначено розгляд справи про накладення штрафу на 21.03.2019 о 15 год. 40 хв. (а.с. 62), про що позивача повідомлено листом від 12.03.2019 за №18-28/04/2222/2019, який направлено 12.03.2019 рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 63).

21.03.2019 відбувся розгляд справи щодо порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю за участю його представника та винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №СМ687/1627/АВ/ТД-ФС від 21.03.2019 (за порушення частини 1 та 3 статті 24 КЗпП) у сумі 125 190,00 грн. (а.с. 24 25).

Постанова про накладення штрафу була направлена ФОП ОСОБА_1 листом № 18-28/04/2783/2019 від 26.03.2019, який надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 64).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. В той же час, такий факт допуску не був належним чином зафіксований у складеному акті інспекційного відвідування та не доведений належними доказами. Наявнісь ознак трудових правовідносин між позивачем та фізичною особою ОСОБА_2 , які є визначальними для вирішення спірних правовідносин в даному випадку, за висновком суду відповідачем не доведено.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно із ч.1 ст.24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адмініструванням єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В той же час, взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

В свою чергу, трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

За змістом ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, передбачено, що державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, (далі - Порядок № 295) державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно з пунктом 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Постановою Управління Держпраці у Сумській області від 21.03.2019 року № СМ687/1627/АВ/ТД-ФС на позивача накладено штраф у розмірі 125190,00 грн. на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України за порушення вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП.

У відповідності до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Із акту інспекційного відвідування №СМ687/1627/АВ від 27.02.2019 слідує, що ФОП ОСОБА_1 у ході інспекційного відвідування не надано жодних підтверджуючих документів щодо належного оформлення трудових відносин з ОСОБА_2 .

Зокрема, за інформацією з копіями підтверджуючих документів, наданими Управління трансбезпеки у Сумській області встановлено випадки, коли ОСОБА_2 знаходився за кермом під час перевезення пасажирів, як водій транспортного засобу перевізника ФОП ОСОБА_1 , а саме: 12.12.2018, 31.01.2019 та 05.02.2019.

12.12.2018 державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Сумській області складений акт №093710 про порушення вимог ст.39 ЗУ Про автомобільний транспорт водієм ОСОБА_2 при наданні послуг з нерегулярного перевезення пасажирів, по маршруту Київ -Суми. Транспортний засіб марки Мерседес-Бенц, номерний знак НОМЕР_1 належить перевізнику ОСОБА_1 . З актом водій ОСОБА_2 ознайомлений, але від надання пояснень та підпису відмовився (а.с. 49).

31.01.2019 державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Сумській області складений акт №093949 про порушення вимог ст.60 Постанови КМУ від 18.02.1997 № 176 водієм ОСОБА_2 при наданні послуг з нерегулярного перевезення пасажирів по маршруту Суми-Київ на транспортному засобі марки Мерседенс- Бенц, номерний знак НОМЕР_1 , що належить перевізнику ОСОБА_1 . З актом водій ОСОБА_2 ознайомлений, що засвідчено його особистим підписом (а.с. 49 - зворотній бік).

05.02.2019 державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Сумській області складений акт №147012 про порушення вимог ст.60 Постанови КМУ від 18.02.1997 №176 водієм ОСОБА_2 при наданні послуг з нерегулярного перевезення пасажирів по маршруту Суми-Київ. Транспортний засіб марки Мерседенс-Бенц, номерний знак НОМЕР_1 належить перевізнику ОСОБА_1 . З актом водій ОСОБА_2 ознайомлений, але від надання пояснень та підпису відмовився (а.с. 123).

Разом з тим ФОП Важинський вказує, що ОСОБА_2 відповідний транспортний засіб 12.12.2018 та 31.01.2019 використовувався у власних цілях, а не для здійснення перевезення пасажирів, а 05.02.2019 використовувався в межах виконання цивільно-правового договору.

Так, до матеріалів справи надано цивільно-правовий договір від 04.02.2019, згідно умов якого Виконавець ( ОСОБА_2 ) за дорученням Замовника (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язується 05.02.2019 надати останньому послугу з перевезення пасажирів за маршрутом Суми Київ (а.с. 17). За результатами виконання вказаного договору було складено акт приймання-передачі виконаних робіт від 06.02.2019 (а.с. 18). Відомості про суму виплаченого доходу відповідно до цивільно-правових відносин та утриманих податків із такого доходу були надані органам ДФС (а.с. 21 - 23).

Колегія суддів, надаючи оцінку наданих позивачем доказів, виходить з того, що предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 по справі №127/21595/16-ц, від 17.10.2019 по справі №813/2058/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на вищезазначену позицію Верховного Суду, під час розгляду справи виникає необхідність перевіряти, чи є укладений ФОП ОСОБА_3 В. із ОСОБА_2 договір договором про надання послуг, який регулюється положеннями ст. 901, 902 Цивільного кодексу України, або все ж таки укладений для приховання трудових відносин.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.05.2019 по справі №480/988/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019, відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі управління Укртрансбезпеки у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови № 036782 від 17.12.2018 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 1700 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із змісту судових рішень по справі №480/988/19 слідує, що підставою для винесення постанови № 036782 від 17.12.2018 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в сумі 1700 грн. були обставини щодо здійснення 12.12.2018 перевірки належного позивачу транспортного засобу марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_2

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що у водія автомобіля марки Mercedes-Benz, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який здійснював перевезення пасажирів по нерегулярному маршруту Київ-Суми, на момент перевірки були відсутні протокол перевірки й адаптації тахографа та поліси страхування пасажирів.

При цьому, як допитаний в якості свідка водій ОСОБА_2 , так і ФОП ОСОБА_1 вказували, що 12.12.2018 пасажирських перевезень вказаний водій не здійснював, згаданий автомобіль взяв у свого знайомого ОСОБА_1 для власних потреб.

Однак, з огляду на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів Другого апеляційного адміністративного суду по справі №480/988/19 погодилася з висновками суду першої інстанції щодо здійснення саме ФОП ОСОБА_1 12.12.2018 перевезення пасажирів по нерегулярному маршруту Київ-Суми без відповідних документів, які надають право здійснювати таке перевезення, що свідчить про наявність правових підстав для застосування адміністративно-господарських штрафних санкцій.

Доводи позивача про те, що 12.12.2018 водієм ОСОБА_2 не здійснювалось перевезення пасажирів по нерегулярному маршруту Київ-Суми, не були підтверджені належними та достатніми доказами, а сприймаються як обрана ним позиція.

Враховуючи вищевказане, відповідно до ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, факт здійснення саме ФОП ОСОБА_1 перевезення 12.12.2018 пасажирів по нерегулярному маршруту Київ-Суми за використанням праці водія ОСОБА_2 є підтвердженим.

При цьому, сторони по справі не заперечують, що за кермом відповідного транспортного засобу в якості водія перебував саме ОСОБА_2 , із яким на той час позивачем не було укладено трудового договору.

Таким чином, встановлені фактичні обставини використання позивачем 12.12.2018 найманої праці без належного оформлення трудових відносин є достатніми для застосування відповідачем штрафної санкції за оскарженою постановою. Адже, відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП, фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, незалежно від кількості виявлених разів такого допуску одного й того ж працівника.

Отже, доведення факту навіть одноразового фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору свідчить про правомірність дій відповідача щодо винесення оскарженої постанови про накладення штрафу.

Щодо події 31.01.2019, яка є аналогічною за змістом до події 12.12.2018. Факт перебування ОСОБА_2 за кермом автомобіля ФОП ОСОБА_1 саме на маршруті перевезення пасажирів Київ-Суми не заперечується позивачем. В той же час, його доводи про використання ОСОБА_2 автомобіля для власних потреб сприймаються як намагання уникнення відповідальності, оскільки не підтверджені достатніми доказами. Надання таким свідченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перевагу порівняно з свідченнями державних інспекторів Управління Укртрансбезпеки у Сумській області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо фактичного використання автомобіля 31.01.2019 саме для перевезення пасажирів є необгрунтованим.

Щодо подій 05.02.2019.

У разі провадження господарської діяльності з внутрішніх перевезень пасажирів позивач повинен був виконувати вимоги пунктів 10, 16 Ліцензійних умов, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1001, допускаючи до роботи водіїв, які прийняті на роботу згідно з вимогами пункту 9 цих Ліцензійних умов, та які відповідають кваліфікаційним вимогам підпункту 2 пункту 11 цих Ліцензійних умов, а також пройшли інструктажі й стажування у порядку, визначеному Мінінфраструктури, періодичне навчання методів надання першої домедичної допомоги потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Отже, укладення позивачем цивільно-правової угоди від 04.02.2019, згідно умов якого Виконавець ( ОСОБА_2 ) за дорученням Замовника (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язується 05.02.2019 надати останньому послугу з перевезення пасажирів за маршрутом Суми Київ (а.с. 17), суперечить умовам здійснення господарської діяльності за отриманою позивачем ліцензією, згідно наказу Укртрансбезпеки від 07.06.2018 № 527 (а.с. 79), оскільки здійснення пасажирських перевезень може відбуватися лише за рахунок власної праці позивача як фізичної особи підприємця або за допомогою допущених за певних умов до роботи інших осіб в якості водіїв транспортного засобу.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, спростовують висновки суду першої інстанції та свідчать, зважаючи на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із аналізу положень ст.139 КАС України слідує, що розподілу підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, у разі прийняття судом рішення на її користь.

Зважаючи, що в даному випадку наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, підстави для покладення судових витрат позивача на відповідача відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Сумській області задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019по справі № 480/1206/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 15.11.2019.