Справа № 804/3445/18
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 804/3445/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року (головуючий суддя Багбая Є.Д.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України

про визнання дій протиправними, скасування акту тимчасового затримання транспортного засобу, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі Відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі Відповідач-2), в якому просила:

- визнати протиправними дії старшого інспектора ВАП ЧПП у м. Тернопіль ДПП капітана поліції Цигилика Івана Івановича в частині тимчасового затримання транспортного засобу «Мercedes-Benz Vito Віто 111» шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик в порядку ст. 265-2 КУпАП;

- скасувати акт тимчасового затримання транспортного засобу «Мercedes-Benz Vito Віто 111» шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик в порядку ст. 265-2 КУпАП;

- стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь вартість оплати за транспортування транспортного засобу у розмірі 720,00 грн., вартість оплати зберігання транспортного засобу в розмірі 315,00 грн. оплату копіювання фото додатків в розмірі 145 гривень, суму оплаченого штрафу 510 гривень оплата послуг банку за сплату вищезазначених платежів в розмірі 20 гривень, витрати за надання юридичної допомоги в розмірі 4800 гривень, та 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначив, зокрема, про те, що належний йому автомобіль був поміщений на штрафмайданчик, евакуйований. 11 вересня 2017 року старшим інспектором ВАП ЧПП у м. Тернопіль ДПП капітаном поліції Цигиликом І.І. винесено постанову серії БР №433864 у справі про адміністративне правопорушення. Зазначеною постановою Позивача було визнано винним у порушенні пункту 15.10 (д) та 15.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Також було складено акт затримання транспортного засобу. Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року позов, заявлений ОСОБА_1 , про скасування постанови серії БР № 433864 від 11 вересня 2017 року задоволено повністю. Враховуючи те, що зазначену постанову визнано неправомірною та скасовано, Позивач вказує, що має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, оскільки пережив емоційні та душевні страждання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.157-160).

Визнано протиправними дії старшого інспектора ВАП ЧПП у м. Тернопіль ДПП капітана поліції Цигилика Івана Івановича в частині тимчасового затримання транспортного засобу «Мercedes-Benz Vito Віто 111» шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик в порядку ст. 265-2 КУпАП.

Скасовано акт тимчасового затримання транспортного засобу «Мercedes-Benz Vito Віто 111» шляхом його доставляння евакуатором для зберігання на спеціальний майданчик в порядку ст. 265-2 КУпАП.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Позивача вартість оплати за транспортування транспортного засобу у розмірі 720,00 грн., вартість оплати зберігання транспортного засобу в розмірі 315,00 грн. суму оплаченого штрафу 510 гривень, оплату послуг банку за сплату вищезазначених платежів в розмірі 20 гривень, та 1000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частини позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що неправомірність дій та рішень інспектора поліції управління патрульної поліції встановлена судами, а витрати в розмірі 720 гривень за транспортування транспортного засобу та 315 гривень за послуги зі зберігання транспортного засобу, 510 гривень за сплату штрафу та 20 гривень за послуги банку при оплаті вищезазначених операцій підтверджені Позивачем. Позивач докладав певних зусиль для отримання автомобіля після його незаконного вилучення та для поновлення своїх порушених прав, внаслідок чого суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Позивача в частині вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. Разом із тим, суд зазначив, що витрати на оплату фотокопіювання в розмірі 145 гривень не доведено належним чином. Також суд зазначив, що наданими документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на надання юридичної допомоги та стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 гривень та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у вказаній частині.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що в матеріалах справи наявні відповідні докази фактичного понесення витрат на правову допомогу. Позивач вказує, що розмір витрат на дату укладення договору був мінімальним. Також Позивач вказує, що кінцевою метою даного судового процесу є відновлення порушеного права та відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями. Саме відновлення справедливості та принаймні мінімальну компенсацію за втрати, як зазначає Позивач, можна вважати основною метою позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зокрема, вказує, що оскільки жодним рішенням суду дії працівника поліції неправомірними не визнавались, постає питання про доцільність та підставність стягнення моральної шкоди. Також Відповідач зазначає, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними і допустимими доказами.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання представників не направили, що не перешкоджає розгляду справи.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11 вересня 2017 року старшим інспектором ВАП ЧПП у м. Тернопіль ДПП капітаном поліції Цигиликом І.І. винесено постанову серії БР № 433864 у справі про адміністративне правопорушення.

Зазначеною постановою Позивача було визнано винним у порушенні пункту 15.10 (д) та 15.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Також було складено акт затримання транспортного засобу.

Не погоджуючись з діями інспектора патрульної поліції, ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом про скасування постанови серії БР №433864 від 11 вересня 2017 року про адміністративне правопорушення та закриття провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 ч.3 КУпАП. Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року, позов задоволено повністю.

У постанові за результатами розгляду вказаного адміністративного позову зазначено, що постанова про притягнення ОСОБА_1 була винесена бездоказово та ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, Позивача неправомірно було притягнуто до відповідальності на підставі ч. 3 ст. 122 КУпАП, що встановлено судовим рішенням.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 814/2914/16; адміністративне провадження № К/9901/54921/18, № К/9901/47939/18 вказав, що з огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, врахував, що в результаті незаконних дій інспектора поліції Управління патрульної поліції, Позивачу спричинені моральні страждання у зв`язку з порушенням його права та Позивач докладав зусиль для отримання автомобіля після його незаконного вилучення та для поновлення своїх порушених прав і виходячи з принципів розумності та справедливості визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на оціночний характер категорії співмірності та враховуючи відсутність точних критеріїв майнового виразу душевних та моральних страждань, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не є очевидно не співмірним порушенню, допущеному по відношенню до Позивача та обставинам, за яких таку шкоду було завдано Позивачу.

Позивачем в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів, спростовуючих здійснену судом першої інстанції оцінку розміру моральної шкоди.

Також на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу Позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 24 квітня 2018 року, розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу від 02 квітня 2017 року, квитанцію про оплату послуг на суму 4800,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), обов`язок із подання якого із метою визначення розміру витрат на правничу допомогу встановлений частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Неподання Позивачем відповідного детального опису унеможливлює розподіл судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що наданий Позивачем договір про надання юридичних послуг укладено 24 квітня 2018 року, в той час як розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу датовано 02 квітня 2017 року, тобто вказаний розрахунок складено раніше моменту укладення відповідного договору.

Крім того, зміст зазначеного розрахунку не надає можливості ідентифікувати зазначені в останньому послуги як такі, що дійсно пов`язані із спором у даній адміністративній справі: розрахунок від 02 квітня 2017 року, зокрема, містить абстрактні та невизначені формулювання, відсутні зазначення імен/найменувань учасників справи, зміст консультацій, здійснених виконавцем згідно розрахунку, не викладено, предмет позову є невідомим.

Таким чином вказаний розрахунок не містить належної конкретизації та оцінюється судом апеляційної інстанції як неналежний доказ.

При цьому в контексті вищезазначеного колегія суддів враховує відсутність в матеріалах справи акта приймання-передачі послуг згідно договору про надання юридичних послуг від 24 квітня 2018 року, а також відсутність доказів того, що контрагент Позивача за вказаним договором є адвокатом, що є обов`язковим задля визначення таких правовідносин як таких, що відносяться до надання професійної правничої допомоги.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції стосовно недоведеності розміру витрат на правничу допомогу є вірним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 19 серпня 2019 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року по справі №804/3445/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 13 листопада 2019 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова