Справа № 766/12195/19
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 р.м. ХерсонСправа № 766/12195/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

20.06.2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Херсонського міського суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить зобов`язати Головне Управління пенсійного фонду України в Херсонській області нарахувати та виплачувати належну позивачу пенсію з моменту зупинення її виплати до поновлення виплати з 03.06.2011 року до лютого 2019 року.

Ухвалою Херсонського міського суду від 02.08.2019 року адміністративну справу направлено за підсудністю до Херсонського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.09.2019 року справа розподілена судді Кисильовій О.Й.

Ухвалою від 03.10.2019 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Позивач вимоги ухвали виконав, недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою від 17.10.2019 відкрите спрощене провадження та призначено справу до розгляду в письмовому провадженні без виклику сторін.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач зазначає, що згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 12.06.2005 року є пенсіонером за віком. У зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль з червня 2011 року відповідач припинив нарахування та виплату позивачу пенсії. Після повернення до України, позивач оформила паспорт громадянина України від 26.06.2018 року № 002015736. 05.03.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Натомість, відповідач листом від 27.05.2019 року № 348/С-99-1 повідомив, що відсутні підстави для нарахування сум за квітень та травень 2011 року, оскільки минуло більше трьох років від звернення позивача (05.03.2019 року). Позивач вказує, що рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. З наведеного позивач робить висновок про обґрунтованість своїх вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

05.11.2019 року відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає з таких підстав. Відповідно до п. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Пенсію позивачці було поновлено з 24.06.2016 року, таким чином, сума, яка утворилась за період з червня 2016 року по лютий 2019 року, буде нарахована та виплачена згідно з п. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Оскільки пенсія є щомісячним платежем, то позивачка не могла не знати про те, що пенсія їй не виплачується червня 2011 року, але до відповідача вона звернулась в березні 2019 року, а до суду у вересні 2019 року. Відповідач наполягає на пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Заявами по суті справи є позов та відзив.

Таким чином, суд розглядає адміністративну справу у письмовому провадженні без повідомлення її учасників.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем порушений встановлений ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 20.06.2019 року звернулася до суду із позовною заявою про поновлення виплати пенсії починаючи з 03.06.2011 року року, тобто про порушення своїх прав позивач дізналася ще у 2011 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що виплата пенсії поновлена ОСОБА_1 на підставі заяви від 05.03.2019 року.

Відтак, про порушення своїх прав, а саме - про поновлення пенсійних виплат не з 2011 року, як просила позивач, остання дізналася у березні 2019 року, а позовну заяву направила до суду засобами поштового зв`язку 20.06.2019 року, тобто в межах строку, встановленого ст. 122 КАС України.

Таким чином, суд вважає, що позивач не пропустила встановлений ст. 122 КАС України строк звернення до адміністративного суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення від 13.06.2005 року серії НОМЕР_1 , є пенсіонером за віком.

У червні 2006 року позивач переїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

На територію України позивач повернулась в червні 2016 року, з цієї дати, як зазначає у відзиві відповідач, їй поновлено виплату пенсії за віком.

05.03.2019 року ОСОБА_1 подала до ГУ ПФУ в Херсонській області заяву про призначення/перерахунок пенсії, в якій просила поновити виплату пенсії.

27.06.2019 року ГУ ПФУ в Херсонській області листом № 348/С-99-1 повідомило позивача, що до Управління у лютому надійшли списки одержувачів пенсій по пенсійних рахунках, за якими не одержуються суми пенсії більше як за один рік, де зазначена ОСОБА_1 . З квітня 2019 року виплату пенсії переведено через підприємство поштового зв`язку за місцем проживання, зазначеним у матеріалах пенсійної справи.

Відповідач повідомив про припинення нарахування пенсії з червня 2011 року.

Позивач не погодилась з такою позицією відповідача та вважає її протиправною.

Вирішуючи даний спір, суд враховує наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі-Закон № 1058-ІV).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-ІV умову не отримання особами пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) з інших джерел встановлено для осіб, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення".

В межах розгляду даної справи таких обставин не встановлено. Позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, позивач проживаючи в Ізраїлі, та в подальшому повернувшись до України, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок, так і призначення пенсії, не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина.

При цьому, суд не погоджується з позицією позивача щодо перерахунку та поновлення виплати пенсії за період з 03.06.2011 року до лютого 2019 року, та вважає необхідним захистити права та інтереси позивача з урахуванням строків, передбачених ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п. 14 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках (затверджений постановою КМУ №1596 від 30.08.1999), якщо суми пенсій та грошової допомоги одержуються за довіреністю більше як один рік або не одержуються з поточного рахунка більше як один рік уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідний орган Пенсійного фонду або орган праці та соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач пенсії та грошової допомоги - подати нову заяву в орган Пенсійного фонду або орган праці та соціального захисту населення у порядку, визначеному в пункті 10 цього Порядку (в редакції чинній на 2011-2012 роки).

Заяви про виплату пенсій та грошової допомоги через установи уповноважених банків подаються до органів Пенсійного фонду або органів праці та соціального захисту населення за місцем проживання одержувачів пенсій за наведеною формою (додаток 1).

Заяви одержувачів про зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки приймаються органами Пенсійного фонду або органами праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта та реєструються в установленому порядку (п. 10 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, в редакції чинній на 2011-2012 роки).

Позивач не заперечує, що вона більше одного року не одержувала пенсію з поточного рахунка в уповноваженому банку, в зв`язку з чим такий банк повідомив орган ПФУ про осіб, які не отримують пенсію більше року, серед яких зазначено ОСОБА_1

Заяву, передбачену п.10 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, позивач подала до органу ПФУ 25.01.2019 року.

Заяву про призначення/перерахунок пенсії позивач подала до ГУ ПФУ в Херсонській області 05.03.2019 року.

Отже, заяву про поновлення виплати пенсії в зв`язку з поверненням на територію України після виїзду у 2006 році до Ізраїлю, позивач до ГУ ПФУ в Херсонській області подала в березні 2019 року.

Тобто, з моменту виїзду у 2006 року за кордон по червень 2011 року позивачці нараховувалась пенсія, яка протягом останнього року не одержувалась нею з поточного рахунку уповноваженого банку, що стало підставою для звернення цього банку до органу ПФУ.

Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках передбачено обов`язок пенсіонера подати заяву в орган Пенсійного фонду або орган праці та соціального захисту населення у порядку, визначеному в пункті 10 цього Порядку, чого позивачка не зробила.

З дня повернення на територію України 24.06.2016 року по січень 2019 року позивачка ніяких заяв про поновлення виплати пенсії до органів ПФУ або соціального захисту населення не подавала.

Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії (ч. 1 ст. 46 Закону № 1058-ІV).

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Беручи до уваги викладене вище, суд вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 06.03.2016 року по 05.03.2019 року, з яких частину неотриманої пенсії за 12 місяців сплатити одним платежем, а решту суми сплатити відповідно до приписів ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач належними доказами підтвердив правомірність частини заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) пенсію за період з 06.03.2016 року по 05.03.2019 року у розмірі та у порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кисильова О.Й.

кат. 112010000