Справа № 400/1047/19
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 р. № 400/1047/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М. розглянув у загальному в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Центральний районний відділ міста Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, вул. Наваринська, 15-А,Миколаїв,54030

про:визнання протиправним та скасування рішення від 27.03.2019 № 2/1-1564, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі: Позивач) звернувся з позовом до Центрального РВ у м.Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі -УДМС в Миколаївській області або Відповідач), про визнання протиправним та скасування рішення № 2/1-1564 від 27.03.2019 та зобов`язання повторно розглянути по суті заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення № 2/1-1564 від 27.03.2019 є протиправним, оскільки Позивач має родинні зв`язки, є батьком громадянки України. Крім того, в заяві Позивач зазначив адресу проживання, на яку мав згоду власника житла, що підтверджувалось поясненнями власника ОСОБА_2 Позивачем не надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; у відповідача відсутні будь-які вироки суду, якими позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-які докази того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, тому рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію не може бути таким, що необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, вважає рішення правомірним та прийнятим відповідно до діючого законодавства. Надав відзив на позов, згідно якого Позивач подав недостовірні дані щодо майбутньої реєстрації місця проживання. При перевірці поданих даних, було встановлено, що за жодною ним вказаною адресою він не проживає та не перебуває. На підставі чого і було прийнято відповідне рішення.

Суд, на підставі норм ч.3 статті 194 КАС, розглянув справу в письмовому провадженні.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає таке.

Нормою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд оцінює спірне рішення з врахуванням норм ч.2ст.2 КАС України.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам, має паспорт тип НОМЕР_1 , що виданий 27.12.2017 року.

06.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області з заявою на отримання дозволу на імміграцію разом з фотокартками, паспортом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам з перекладом, свідоцтво про народження доньки з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про народження, довідку № 726/249/18 від 01.11.2018 про реєстрацію особи громадянином України стосовно доньки ОСОБА_3 , свідоцтво про шлюб з громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 з перекладом, довідку з Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам про відсутність судимості, згода від власника квартири про взяття на себе зобов`язання зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 та ін.. Законність свого перебування на території України на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію (06.11.2018 р.) іноземець підвередив паспортом зі штампом перетину кордону в м. Одеса 19.08.2018 року по візі типу С на 90 діб.

Таким чином, разом з заявою на отримання дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 подав пакет документів за вичерпним списком (п.6 ч.2 ст.4, ст.9 Закону України «Про імміграцію») в повному обсязі.

27.03.2019 року Відповідач виніс рішення №2/1-1564, згідно якого відмовив у наданні дозволу на імміграцію Позивачу.

Суд дійшов висновку про протиправність спірного рішення та необхідність задоволення позову з огляду на таке.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Згідно ст. 10 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-УІ іноземці та особи без громадянства користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України при умові, що вони перебувають в Україні на законних підставах.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - Тимчасовий порядок), затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 681 від 15.07.2013 р. зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрували в Україну мають право на отримання посвідки на постійне проживання.

Пунктом 3.7 Тимчасовим порядком визначено, що рішення про видачу/продовження або відмову у видачі/продовжені посвідки приймається виключно уповноваженими особами органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, та передує цілому комплексу заходів та перевірок.

За результатами розгляду заяви у строк не більше п`ятнадцяти днів з дати подачі всіх визначених Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки. У разі задоволення заяви іноземця або особи без громадянства видається посвідка на постійне проживання в Україні.

Іммігранти, які отримали посвідки, повинні зареєструватися за місцем постійного проживання, а у разі зміни місця проживання перереєструватися в порядку, встановленому для громадян України (п. 19 Порядку формування квоти імміграції затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983). Це правило також закріплено у ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-ІV (громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання).

Як вбачається зі змісту рішення підставою для відмови визначено п.4 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», а саме з тієї підстави, що заявником ОСОБА_1 зазначено свідомо неправдиві відомості чи подано підроблені документи.

Згідно матеріалів справи та доводів викладених відповідачем, фактичними підставами для винесення спірного рішення було те, що Позивачем ОСОБА_1 було подано недостовірні дані щодо майбутньої реєстрації місця проживання.

Так, на підставі п. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції. Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію: поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», Відповідачем було направлено запит вих. № 2/1-5836 від 06.11.2018 року щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на постійне проживання.

11.02.2019 за результатами проведеної перевірки У СБУ в Миколаївській області було надано відповідь вх.№ 64/20-1493 про доцільність відмови в наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог п.4 ч.І ст.10 Закону України «Про імміграцію», а саме дані щодо місця проживання не відповідають дійсності.

За твердженням Відповідача співробітниками УДМС України в Миколаївській області з урахуванням листа У СБУ в Миколаївській області, було проведено додаткову перевірку викладених обставин щодо фактичного проживання заявника.

Як вбачається з копії пояснень ОСОБА_2 , він є приймаючою стороною ОСОБА_1 , який є його знайомим. За адресою АДРЕСА_1 , вказана особа не проживає, оскільки здійснюється ремонт квартири, ці ж пояснення були підтверджені свідком в судовому засіданні.

Пояснення ОСОБА_2 , надані співробітникам ДМС в Миколаївській області, узгоджуються з наданими ним поясненнями співробітникам УСБУ. Крім того він додав, що не відмовляється від згоди та зобов`язань приймаючої сторони щодо ОСОБА_1 , та чекає його у себе в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

З пояснень ОСОБА_1, які були надані в 26.02.2019 року, вбачається, що він проживає за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки квартира АДРЕСА_1 знаходиться в ремонті. Після здійснення ремонту він повернеться для проживання за вказаною адресою.

Крім того, згідно заяви від 26.02.2019 року ОСОБА_6 , останній пояснив, що орендує квартиру разом з ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідчем Позивачу було надано можливість уточнити відомості, що були вказані в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні від 06.11.2018, щодо місця проживання, шляхом прийняття від нього додаткової заяви. На підставі вказаної проведеної перевірки та відібраних заяв.

27.02.2019 року було направлено повторно запит вих.№ 2/1-1005, для проведення додаткової перевірки на предмет наявності чи відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді УСБУ в Миколаївській області було рекомендовано керуватись попередньою відповіддю від 11.02.2019 року, оскільки за жодною вказаною адресою ОСОБА_1 фактично не проживає, що вбачається з пояснень ОСОБА_7 , яка зареєстрована у м.Южноукраїнську, та тимчасово проживає за адресою АДРЕСА_6 , та пояснила, що фактично не бачила ОСОБА_1 .

Відповідно до диспозиції норми п. 4 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що саме на підставі інформації УСБУ та поясненнях Позивача, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 надав завідомо недостовірну інформацію щодо майбутньої реєстрації місця свого проживання.

Однак аналіз пояснень вищезазначених осіб не дозволяє дійти такого висновку. Так, фактично вищезазначені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та сам позивач беззаперечно та однозначно надали пояснення, що ОСОБА_1 тимчасово проживає за іншою адресою, а саме АДРЕСА_4 . Не зважаючи на зазначені пояснення Відповідач без надання їм оцінки надав перевагу поясненням ОСОБА_7 , яка тимчасово проживає за адресою АДРЕСА_6 , в її поясненнях не має відомостей з якого саме часу вона проживає, та взагалі кого бачила з сусідів з кв.10.

Крім того, 12.09.2019 року до суду надійшла заява від ОСОБА_7 , яка зазначає, що на даний момент вже проживає за адресою АДРЕСА_7 .

Таким поясненням, наданим письмово без попередження про кримінальну відповідальність суд оцінку надати не може, оскільки нормами статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Таким чином пояснення ОСОБА_7 , надані у вигляді заяви не є жодним з видів доказів передбачених нормами КАС.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, суд встановив, що Відповідач при прийнятті спірного рішення об`єктивно не встановив подання позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Відповідач порушив свій обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо вирішення питання щодо відповідного дозволу на імміграцію.

Крім того, Відповідач не надав належної оцінки тим обставинам, що позивач є батьком дитини, яка народилась в Україні, є громадянкою України за народженням, соціальним зв`язкам Позивача з сім`єю, можливі негативні наслідки того дитина буде, або може бути розлучена з батьком.

При цьому, враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, суд зазначає, що дитина позивача є неповнолітньою, знаходиться на його утриманні і потребує допомоги, у зв`язку з цим, суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси його неповнолітньої дитини 2011 року народження.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 вказаного Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень має перевірити, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: за відсутності визначення законодавчих підстав для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію, тобто, рішення прийнято не на підставі Закону; без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України тривалий час, має дитину яка згідно рішення УДМС України в Херсонській області набула громадянство України з 31.10.2018 року; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому таке рішення є протиправним та належить до скасування, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 Код відсутній) до Центрального районного відділу міста Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. Наваринська, 15-А, м.Миколаїв,54030 ЮДРЮОФОП 37844163) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального районного відділу міста Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 2/1-1564 від 27.03.2019.

3. Зобов`язати Центральний районний відділ в міста Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області повторно розглянути по суті заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 06.11.2019 року щодо отримання дозволу на імміграцію.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центральний районний відділ міста Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. Наваринська, 15-А, м.Миколаїв,54030 ЮДРЮОФОП 37844163) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 Код відсутній) судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя О.М. Мельник