Справа № 810/870/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2019 року № 810/870/17

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: судді Добрянської Я.І., при секретарі Корніюк А.В., розглянувши справу у порядку письмового провадження

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України,

третя особа: Білоцерківська виправна колонія № 35

про визнання наказу нечинним та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківської виправної колонії № 35 в якому просить: визнати наказ Державної пенітенціарної служби України як такого, що порушує ст. 115 КВК України, права та інтереси засуджених, та визнання виконання адміністрацією виправної колонії №35 зазначеного наказу таким, що порушує вимоги законодавчих актів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він відбуває покарання у Білоцерківській виправній колонії №35. Відповідно до вимог ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу, на кожного засудженого в місцях позбавлення волі передбачено не менше 4 кв.м. житлової площі. На його звернення надійшов лист адміністрації установи від 28.12.2016 р, в якому зазначено, що відповідно до наказу ДПтС України норма житлової площі засудженого коригується пропорційно до наповненості установyj, а тому адміністрація установи здійснює розподіл засуджених по відділенням СПС пропорційно наявній площі. Вважає, що цим наказом порушені його права як засуджено і такий не відповідає нормам чинного законодавства. У зв`язку з чим вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2017 року справу було передано на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

В ході судового розгляду ухвалою суду від 2 листопада 2017 року замінено первинного відповідача у справі Білоцерківську виправну колонію №35 на належного відповідача Міністерство Юстиції України.

Цією ж ухвалою залучено до участі у справі № 810/870/17 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Білоцерківську виправну колонію №35.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача Міністерства юстиції України на адміністративний позов, згідно яких позовні вимоги він не визнає, просить відмовити у їх задоволенні з огляду на необґрунтованість та безпідставність.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Білоцерківська виправна колонія № 35 у наданих суду письмових поясненнях зазначила, що установа здійснює розподіл житлової площі на одного засудженого з врахуванням наповнення установи, яке встановлено наказом ДПтС України № 121/ОД-15 від 26.02.2015 року. Вважають, що жодних прав позивача установа не порушувала. Просить у позові відмовити.

За результатами судового засідання, проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Положення частини другої статті 19 Конституції України визначають, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписи частин 1 та 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання суду, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

Як вбачається з позовної заяви, позивач є засудженим і відбуває міру покарання у Білоцерківській виправній колонії № 35.

Судом установлено, що 29.12.2016 року позивач на його звернення до установи місця відбування покарання одержав відповідь, якою повідомляється, що норма жилої площі на одного засудженого не може бути меншою 4 кв.м. відповідно до ст. 115 КВК України, але відповідно до Наказу ДПтС України норма житлової площу на одного засудженого залежить від наповненості установи утримання засуджених. Наповненість Білоцерківської виправної колонії № 35 становить 784 засуджених, тому адміністрація установи пропорційно проводить розподіл засуджених по відділенням СПС. (а.с.39).

Також судом, встановлено, що на ім`я дружини позивача - ОСОБА_2 надійшла відповідь на її скаргу щодо умов утримання її чоловіка та законність утримання плати за комунально-побутові послуги від Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації. Останній повідомляється, що відповідно до положень ст.115 КВК України, норма жилої площі на одного засудженого не може бути меншою 4 кв.м. Разом з тим, відповідно до наказу ДПтС України наповненість Білоцерківської виправної колонії № 35 становить 784 засуджених, а тому адміністрація установи пропорційно проводить розподіл засуджених по відділенням СПС. На момент перевірки в приміщенні, де проживає засуджений ОСОБА_1 площа на одну особу становить 2,8 кв.м.(а.с.10).

Стаття 3 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» визначає, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Як вбачається з пункту 1 Положення про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №225, Державна пенітенціарна служба України (ДПтС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції і який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Судом встановлено, що Державною пенітенціарною службою України видано наказ № 121/ОД-15 від 26.02.2015 «Про встановлення наповнення установ виконання покарань та слідчих ізоляторів». В преамбулі наказу зазначено, що такий видається відповідно до п.5 розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом МЮ України від 29.12.2014 № 2186/5, підпункту 1.8 пункту 1 розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 №460/5, а також за результатами проведення уточнення жилої та камерної площ у будівлях для тримання засуджених та осіб, узятих під варту. Зазначеним оскаржуваним наказом установлено наповнення установ виконання покарань та слідчих ізоляторів.

З Додатку №1 до наказу вбачається, що наповненість установи, в якій відбуває покарання позивач визначено 784 засуджених (а.с.65-66).

Порядок визначення жилої площі в будівлях для тримання засуджених обчислюється за рекомендаціями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 18.02.2001 № 7/10-2001 та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року№ 127 (далі - Інструкція).

Згідно п.п.1,2 розділу 7 Інструкції, в будинках для тримання засуджених казарменого та блочного типу до основних за функціональними ознаками приміщень належать: спальні кімнати, кімнати виховної роботи, приміщення для приймання їжі та збереження продуктів харчування, кімнати зберігання особистих речей засуджених, кімнати зберігання обмінного фонду постільних речей, речового майна і спецодягу, комори для тимчасового зберігання брудної постільної білизни, речового майна і спецодягу, побутові кімнати. До допоміжних приміщень належать: коридори, тамбури, переходи, сходові клітки, ліфтові шахти, приміщення, призначені для розміщення персоналу, а також інженерного обладнання та інженерних мереж (санвузол, душова, кімнати для роздавання їжі, прибирального інвентарю тощо).

Положення статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного наказу діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності вчинених дій та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94,97,158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська