Справа № 420/4396/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4396/19

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В.,Коваля М.П.

за участю секретаря - Пономарьової Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконувача обов`язків директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у м. Миколаєві ОСОБА_2 про визнання дій та наказу незаконними, стягнення моральної і матеріальної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом та, посилаючись на положення Закону України «Про державне бюро розслідувань» в просив суд: визнати дій в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у м. Миколаєві ОСОБА_2 (надалі - в.о. директора, відповідач) за фактом перебування на посаді слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у м. Миколаєві громадянина ОСОБА_4 без передбаченого Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та «Кодексом законів про працю України» наказу незаконним, стягнути з в.о. Директора нанесену ОСОБА_1 її незаконними діями моральну і матеріальну шкоду у розмірі 100000 грн.

За наслідками розгляду адміністративного позову в порядку спрощеного провадження, Одеським окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 05 вересня 2019 про відмову ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вказано жодної конкретної обставини щодо того, як саме, та чим оскаржувані дії порушують права та законні інтереси позивача, також не вказано, які саме права позивача порушені даним рішенням. Позивач скаржиться абстрактно, без жодного обґрунтування негативного впливу цього рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача, що свідчить про відсутність самого предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, в чому і полягає завдання адміністративного судочинства, та фактично вказує на безпредметність заявленого позову. ОСОБА_1 не надано доказів заподіяння позивачу матеріальної шкоди чи настання моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між оскарженими діями та її настанням, що згідно положень ст.ст.22, 23, 1166, 1167 ЦК України, виключає можливість покладання судом на відповідача обов`язку щодо її грошової компенсації позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не обґрунтовуючи вимог, і не зазначаючи того у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, просить рішення суду скасувати, та постановити нове - про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу в.о. директора спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частиною 1 Статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що «Директори територіальних органів, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою - одинадцятою статті 11 цього Закону».

Відповідно до пункту 3 статті 14 згаданого вище закону, на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань, положення про яку затверджує Директор Державного бюро розслідувань. Конкурс проводиться у порядку, затвердженому Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що приводом для звернення відповідача до суду з наведеним вище позовом стала відповідь в.о. директора від 22 травня 2019 вих. №02/12/4560 на скаргу ОСОБА_1 від 02 травня 2019 де він вимагав - «Негайно надати мені копію наказу директора Державного бюро розслідувань в Україні про призначення громадянина ОСОБА_4 слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві для оскарження призначення на відповідну посаду…».

Надаючи відповідь на це звернення позивача, відповідач вказав що наказ директора Державного бюро розслідувань в Україні про призначення громадянина ОСОБА_4 слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві не видавався. Законом України «Про державне бюро розслідувань» встановлено, що Директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та. заступників директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань. Працівників відповідного територіального органу (а також слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві - суд), призначає та звільняє з посад директор територіального органу Державного бюро розслідувань.

Тобто, в.о. директора відмовила у задоволенні запиту ОСОБА_1 з тих підстав, що такого наказу Директора ДБР просто не існує. Слідчий Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_4 призначений на посаду наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві.

Крім того відповідач у листі зазначив, що відповідно до ст. 25 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» рішення стосовно застосування дисциплінарного стягнення працівників Державного бюро розслідувань приймає Дисциплінарна комісія Державного бюро розслідувань.

На підтвердження вказаному в.о. Директора надала до суду витяг з наказу в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві від 23 листопада 2018 №25-ос «Про призначення» ОСОБА_4 на посаду слідчого Другого відділу (відділу з розслідувань злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, за результатом конкурсу з 27 листопада 2018, з випробуванням строком п`ять місяців.

Отже твердження ОСОБА_1 , викладене в апеляційній скарзі про те, що він був введений в оману відповідачем, який надав відповідь про відсутність наказу Директора ДБР про призначення ОСОБА_4 на посаду слідчого Другого відділу (відділу з розслідувань злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. До матеріалів справи залучено інший документ, а саме витяг з наказу в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві від 23 листопада 2018 №25-ос «Про призначення» ОСОБА_4 на посаду слідчого Другого відділу (відділу з розслідувань злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві.

Ураховуючи, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання дій та наказу незаконними відмовлено у повному обсязі, рішення Одеського окружного адміністративного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування завданої моральної і матеріальної шкоди - є правильним.

Підсумовуючи все вище викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при розгляді справи судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана їм правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні ОСОБА_1 фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконувача обов`язків Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у м. Миколаєві ОСОБА_2 про визнання дій та наказу незаконними, стягнення моральної і матеріальної шкоди - без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання сторонами повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 18 листопада 2019.

Суддя-доповідач:

Судді: