Справа № 320/3367/19
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2019 року № 320/3367/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Терлецької О.О.,

при секретарі судового засідання Спасібко Ю.М.,

за участю:

представника позивача - Цой Д.С.,

представника відповідача - Васьовчик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправним (нечинним) та скасувати рішення начальника 4-го відділу впс "Бориспіль (термінал D)" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України капітана Поворознікова A.B. від 16.02.2019 року про відмову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (паспорт громадянина Федеративної республіки Нігерія для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , дійсний до 30.10.2023 року) у перетинанні державного кордону України.

- скасувати в паспортному документі громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , дійсний до 30.10.2023 року, відмітку "Відмовлено у в`їзді в Україну" ППр "Бориспіль" 16.02.2019 p.".

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити та зазначив, що підставою для відмови в перетинанні позивачем державного кордону України стало те, що він не може підтвердити мету запланованого перебування на території України, Проте, представник позивача вважає, що вказана підстава для відмови в перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну є необґрунтованою, оскільки посадовим особам прикордонної служби були пред`явлені всі необхідні докази на підтвердження мети запланованого перебування на території України. При цьому, представник позивач звертав увагу на те, що інформація щодо мети запланованого перебування була проігнорована співробітниками прикордонної служби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 у даній справі відкрито загальне позовне провадження.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що посадовими особами прикордонної служби правомірно відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України, оскільки під час проведення співбесіди в межах контролю другої лінії позивач не міг підтвердити мету запланованого перебування на території України.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, оцінивши докази, судом встановлено наступне.

На підставі, зокрема, запрошення на навчання за реєстраційним № від 26.11.2018 року за підписом керівника Національного аерокосмічного університету імені М.Є. Жуковського "Харківський авіаційний інститут" Воронько В.В. (надалі також - "Харківський авіаційний інститут", "Інститут"), Позивачем отримано багаторазову візу № (М) Y06475976, мета поїздки - D-13 (навчання), яка дійсна з 20.01.2019 року по 19.04.2019 року.

Однак, 16.02.2019 року, в день прибуття Аджим Деніса в аеропорт Бориспіль, за результатами здійснення прикордонного контролю, службова особа ОКПП "Київ" ДПСУ відмовила позивачеві в перетинанні державного кордону України. Відповідач своє рішення мотивував тим, що позивач не підтвердив мети запланованого перебування.

Поряд із цим, суд зазначає, що 01.04.2019 року представником позивача отримано лист-відповідь від 27.03.2019 року № 38-25/485 на адвокатський запит від 14.03.2019 року № 19/03-14/1, яким Харківський авіаційний інститут підтвердив факт видачі позивачеві вказаного запрошення від 26.11.2018 року на навчання.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок в`їзду іноземців в Україну регулюється Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про прикордонний контроль», Інструкцією з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженою Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 05.06.2012 №407 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 червня 2012 року за № 1083/21395 (далі - Інструкція).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до ст. 3 цього ж Закону, прикордонний контроль організується та здійснюється на засадах:

1) законності;

2) відкритості;

3) забезпечення поваги до людської гідності та рівності осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового етапу, місця проживання, мовних або інших ознак;

4)здійснення його виключно спеціально підготовленими з цією метою військовослужбовцями та працівниками Державної прикордонної служби України;

5) вибірковості контрольних заходів на підставі оцінки ризиків.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль» паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Статтею 8 Закону України «Про прикордонний контроль» встановлено умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну:

1. Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови:

1) наявності в нього дійсного паспортного документа;

2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну;

3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України;

4) підтвердження мети запланованого перебування;

5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

2. Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Також, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено правила в`їзду іноземців в Україну (стаття 9 закону) та підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну (стаття 13 закону).

Згідно ст. 9 цього Закону, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які погребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Статтею 9 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки:

1) паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи;

2) наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;

3) відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.

Процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає:

1) встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди;

2) з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.

Також, згідно ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» документами для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно п. 20) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», приймаюча сторона - зареєстровані в установленому законом порядку українські підприємства, установи та організації, представництва (філії) іноземних підприємств, установ, організацій, представництва міжнародних організацій, а також фізичні особи (громадяни України, іноземці та особи без громадянства), які постійно проживають або тимчасово перебувають на території України у зв`язку з навчанням, стажуванням, роботою, або на інших законних підставах, та запрошують чи приймають іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прикордонний контроль» підтверджуючі документи - документи, що підтверджують факт туристичного обслуговування, навчання, стажування, працевлаштування, лікування в Україні, бронювання або оплату житла, харчування в Україні та повернення до держави свого громадянства або постійного місця проживання, або до третьої держави (у разі необхідності - інші документи, що підтверджують мету та умови перебування в Україні).

Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженого Наказом МВС від 14.05.2018 року № 392 (далі також "Порядок") процедура контролю другої лінії (далі - контроль другої лінії) проводиться якщо у службової особи виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, в разі, зокрема. Однією із таких підстав є, відсутності належно оформлених документів на право в`їзду в Україну, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Також у підпункті 2 пункту і 10 розділу II Порядку зазначено, що підтвердженням мети запланованого перебування в Україні можуть бути такі документи (для поїздок з метою отримання освіти або інших видів навчання): (1) довідка про зарахування до закладів освіти для участі у навчальних курсах у рамках основної освіти або підвищення кваліфікації; (2) студентські квитки або довідки щодо відвідуваних курсів.

У Порядку видачі іноземцям та особам без громадянства запрошень на навчання (стажування) в Україні та їх реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України 01.11.2013 року № 1541 у пункті 2 зазначається, що запрошення видаються іноземцям, щодо яких навчальним закладом надається згода на прийом для здобуття відповідного ступеня вищої, післядипломної освіти (підвищення кваліфікації, стажування), навчання в аспірантурі, докторантурі, клінічній ординатурі, лікарській резидентурі, на підготовчому факультеті, відділенні (підрозділі), навчання за програмами академічної мобільності або з вивчення державної мови та/або мови навчання.

Таким чином, суд висновує, що «Ззапрошення на навчання» є документом, що підтверджує мету запланованого перебування. Слід відмітити, що у позивача при перетині кордону були наявні паспортний документ, оформлена віза відповідного типу (D-13), а також «Запрошення на навчання».

З наведеного вбачається, що у позивача були наявні усі документи, необхідні для перетину кордону України, а відтак дії відповідача щодо відмови цьому слід вважати протиправними.

Поряд із цим, суд зазначає, що норма права, закріплена у пункті підпункті 2 пункту 10 розділу II Порядку, передбачає можливу наявність відповідних документів, а не безумовну їх наявність в іноземця.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не міг мати в наявності ті, документи, які передбачені вказаною нормою (довідка про зарахування до закладів освіти для участі у навчальних курсах у рамках основної освіти або підвищення кваліфікації; (2) студентські квитки або довідки щодо відвідуваних курсів), без перетину кордону України, оскільки однією з цілей позивача було оплата навчання і отримання в подальшому відповідних документів про зарахування, студентського квитка.

Відтак, посилання відповідача на вказану норму є безпідставним і необгрунтованим.

Крім того, у своєму відзиві відповідач вказує, що 16.02.2019 року у позивача були відсутні документи, що підтверджували мету запланованого перебування в Україні. Однак, відповідач у відзиві чітко не вказує якого саме документа було не достатньо для надання Позивачеві дозволу для перетинання кордону. Тому, слід відмітити, що відповідач не навів належних та достатніх доказів стосовно обґрунтування своєї позиції.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що відповідно до пункту 6 II розділу Порядку у разі якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з Довідково-інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби України. У всіх інших випадках співбесіда проводиться службовими особами органу охорони державного кордону без залучення перекладача. Зокрема, підтвердження знання англійської мови зафіксовано на відеозаписі, і таким чином на думку відповідача, були відсутні підстави залучення перекладача. Тому співбесіда, у рамках процедури проведення контролю другої лінії щодо позивача, здійснювалася службовою особою відповідача англійською мовою.

У даному випадку відповідач суперечить своїм твердженням на підставі наступного.

У пункті 7 тексті оскаржуваного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 16.02.2019 року, а саме у пункті 7 вказано, що рішення було оголошено в присутності перекладача англійської мови Горобенко Д. Але фактично при здійсненні контролю другої лінії спілкування відбувалось виключно із службовою особою відповідача Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України за відсутністю перекладача, вказаного в тексті оскаржуваного рішення.

З наведеного вбачається, що зміст оскаржуваного рішення не відповідає фактичним обставинам, що мали місце 16.02.2019 року, оскільки обставини проголошення рішення в присутності перекладача не відповідають дійсності, враховуючи те, що воно було здійснено виключно службовою особою відповідача.

У Відзиві відповідач зазначає, що уповноважені особи Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» наділені дискреційними повноваженнями, що дає можливість здійснювати вибір варіанта рішення відповідно до власних міркувань, не обмежуючись чітко визначеним варіантом вирішення для конкретної ситуації. Така позиція є неправильною виходячи із наступного.

У законодавстві термін «дискреційні повноваження» закріплено лише у Постанові Кабінету Міністрів України № 1346 від 08.12.2009 року «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів». У відповідності до Постанови під дискреційними повноваженнями слід розуміти сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Також значення цього терміну закріплено у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, у якій під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, за яких адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.

У даному визначенні йдеться мова про дії органу державної влади вибирати рішення виключно в межах закону. Тобто дискрецією є законодавчо закріплена можливість певного державного органу вибирати одне з альтернативних діянь. При чому, кожна з таких альтернатив є правомірною (з постанови Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 816/591/15-а).

Водночас відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАСУ однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Зокрема, даний принцип закріплено й у статті 8 Конституції України.

В свою чергу, Конституційний Суд України у каталозі юридичних позицій Конституційного Суду щодо принципу верховенства права наводить наступне.

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що „обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 року № 17-рп/2010).

Також Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб`єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб`єктів владних повноважень (пункт 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24.04.1990 року).

Звідси й ще одна вимога принципу верховенства права - захист від свавілля - це означає, що втручання суб`єктів владних повноважень у права людини має підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Держава також повинна забезпечувати наявність достатніх та ефективних гарантій проти зловживань (пункт 55 рішення у справі "Класе та інші проти Німеччини" від 06.09.1978 року).

Таким чином, при вирішенні питання уповноважені особи повинні приймати рішення на користь людини, при цьому їхній вибір повинен обмежуватись законом, а також бути справедливим.

Враховуючи викладене, суд вважає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у перетині держаного кордону України є протиправними.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Під час розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності прийняття рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн., таким чином, вказані судові витрати підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника 4-го відділу впс "Бориспіль (термінал D)" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України капітана Поворознікова A.B. від 16.02.2019 року про відмову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (паспорт громадянина Федеративної республіки Нігерія для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , дійсний до 30.10.2023 року) у перетинанні державного кордону України.

Скасувати в паспортному документі громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , дійсний до 30.10.2023 року, відмітку "Відмовлено у в`їзді в Україну" ППр "Бориспіль" 16.02.2019 p.".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 11 листопада 2019 р.