Справа № 420/6175/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6175/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Час і місце ухвалення: 11:48, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 18.07.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУДМС) України в Одеській області про:

- визнання неправомірним та скасування наказу відповідача №120 від 25 червня 2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що наказ ДМСУ в Одеській області є неправомірним та необґрунтованим, оскільки приймався необ`єктивно, без повного розгляду його заяви, дослідження всіх обставин, які стосуються його заяви.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач на територію України потрапив 23 вересня 2018 року легально, однак із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області 22 жовтня 2018 року зі зволіканням, що вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань в країні громадської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті.

Представник відповідача зазначав, що за словами позивача він виїхав з країни громадської належності Гана через проблеми, які були пов`язані із професійною діяльністю його батька. Позивач зазначив, що його батько був генеральним директором державного будівництва та працював в компанії "Kap Company Limited". В березні 2018 року його звинуватили в розкраданні коштів в організації у великих розмірах. Батька взяли під домашній арешт, конфіскували майно та заблокували банківські рахунки на період ведення слідчих дій. Через проблеми батька та його арешт, за допомогою батьківського друга, який допоміг з документами, позивач виїхав до України до свого рідного брата, який проживає в м. Полтава. В подальшому за порадою брата позивач виїхав до м. Одеси та звернувся до ГУДМС України в Одеській області. Повернутись до країни громадської належності позивач не має можливості через побоювання виникнення проблем з правоохоронними структурами, через діяльність його батька.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що воно є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- відповідні висновки відповідача про належність доказів, оцінка справжності фактів, повідомлених заявником, звернення з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, питання своєчасності звернення позивача до органів ДМС та його можливості залишитися на території третьої безпечної країни мали здійснюватися на етапі розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що передбачено ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту";

- в даному випадку надані позивачем докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві ГУ ДМС України в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду першої інстанції прийнято з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання апеляційного адміністративного суду не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова. Судова колегія, у відповідності до ч.2 ст. 313 КАС України, визнає можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 виїхав з країни громадської належності Гани 22 вересня 2018 року авіарейсом Аккра (Гана) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна). На території України потрапив 23 вересня 2018 року легально на підставі паспортного документу серії НОМЕР_2 терміном дії до 20 листопада 2021 року та оформленою візою серії НОМЕР_1, терміном дії до 12 грудня 2018 року.

Позивач виїхав з країни громадської належності через проблеми, які були пов`язані із професійною діяльністю його батька. Батько позивача був генеральним директором державного будівництва та працював в компанії "Кар Company Limited". В березні 2018 року його звинуватили в розкраданні коштів в організації у великих розмірах. Батька взяли під домашній арешт, конфіскували майно та заблокували банківські рахунки на період ведення слідчих дій. Через проблеми батька та його арешт, за допомогою батьківського друга, який допоміг з документами, позивач виїхав до України до свого рідного брата, який проживає в м. Полтава. В подальшому за порадою брата позивач виїхав до м. Одеси та звернувся до ГУДМС України в Одеській області. Повернутись до країни громадської належності позивач не має можливості через побоювання виникнення проблем з правоохоронними структурами, через діяльність його батька.

22 жовтня 2018 року позивач із заявою звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

22 жовтня 2018 року позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні №0009485 (а.с. 44-45).

02 листопада 2018 року відповідач прийняв наказ №210 про поновлення строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 55).

12 листопада 2018 року відповідач провів анкетування з позивачем (а.с. 88-97).

16 листопада 2018 року відповідач склав додатковий протокол співбесіди з позивачем (а.с. 101-105).

16 листопада 2018 року відповідач склав висновок в якому зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача та його особистої справи можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загально поширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (а.с. 115-120).

Також в висновку зазначено, що за результатами аналізу ІКП не спостерігається жодних обставин, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу міжнародного захисту з позиції неможливості повернення до регіону постійного проживання.

16 листопада 2018 року відповідач прийняв наказ №220 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 122).

Відповідач прийняв повідомлення в якому зазначив, що заява позивача вважається не обґрунтованою та відсутні умови зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; в`їзд до України з особливими цілями, а не з метою захисту; немає доказів переслідування терористичними організаціями; а також численні посилання на мої життєві та особисті обставини, які не мають жодного відношення до підстав згідно з якими позивач звернувся за захистом в Україні (а.с. 123-127).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що за матеріалами особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичними поглядами.

Відповідно до проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, відсутня належна доказова база, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях. Додатково встановлено, що позивачеві не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у випадку повернення на територію країни громадської належності, під час проживання в Гані його основоположні права та свободи не порушувались, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці у випадку повернення на Батьківщину відсутні. Також відповідно до інформації з ІКП, Республіка Гана є однією з найрозвинутіших, стабільних та демократичних держав на африканському континенті.

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які регулюють спірні правовідносини.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе 4 основних підстав, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність (громадянство); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи вбачається, що орган міграційної служби під час розгляду документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім`ї під час перебування на Батьківщині позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судова колегія зауважує, що обставини, вказані позивачем, а саме те, що позивач виїхав з країни громадянської належності через те, що його батька звинувачено в розкраданні державних коштів, взято його під домашній арешт, конфісковано майно та заблоковано банківські рахунки в період ведення слідчих дій, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такі обставини лише свідчать про те, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що надані ним докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спростовуються матеріалами справи.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Судова колегія не приймає довід апелянта про те, що відповідні висновки відповідача про належність доказів, оцінка справжності фактів, повідомлених заявником, і т.д. мають здійснюватися вже на етапі розгляду заяви, оскільки відповідно вимог ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону

Інші доводи апеляційної скарги повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

За таких обставин, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.