Справа № 826/17591/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Міністра закордонних справ України ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністра закордонних справ України ОСОБА_4, треті особи - Міністерство закордонних справ України, Держана казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністра закордонних справ України Клімкіна ОСОБА_3 (далі - Відповідач, Міністр закордонних справ) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністра закордонних справ щодо не здійснення особистого прийому з ОСОБА_2 у дні, визначені графіком прийому громадян МЗС України;

- зобов`язання Міністра закордонних справ провести особистий прийом з ОСОБА_2 у зручний для обох сторін час та день;

- компенсацію з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди на суму 963,50 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2019 року залучено до участі у справі Міністерство закордонних справ України (далі - Третя особа-1, МЗС України) та Державну казначейську службу України (далі - Третя особа-2, ДКС України) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ щодо не здійснення особистого прийому ОСОБА_2 24.04.2018 року;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань МЗС України на користь ОСОБА_2 понесену ним матеріальну шкоду в розмірі 956,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що Міністром закордонних справ безпідставно не забезпечено особистий прийом ОСОБА_2 24.04.2018 року, а делегування уповноваженим осам Міністерства закордонних справ повноважень забезпечити розгляд питань, порушених у зверненні Позивача, не передбачено чинним законодавством з огляду на право останнього на особистий прийом безпосередньо у Відповідача. Крім того, суд з урахуванням наданих до матеріалів справи документів прийшов до висновку про підтвердження обставин заподіяння матеріальної шкоди ОСОБА_2 , пов`язаної з прибуттям на запланований особистий прийом 24.04.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що особистий прийом ОСОБА_2 Міністром закордонних справ відбувся 11.06.2019 року, а тому відсутні підстави для покладення на Відповідача обов`язку забезпечити особистий прийом Позивача.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині - залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано об`єктивну неможливість забезпечення Міністром закордонних справ особистого прийому 24.04.2018 року ОСОБА_2 з огляду на закордонне відрядження останнього, а також намагання уповноважених працівників Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України надати ОСОБА_2 фахову допомогу 24.04.2018 року. Окремо наголошує, що до складу матеріальної шкоди Позивачем безпідставно включено витрати на проживання у кімнаті відпочинку, оскільки зворотній потяг до міста Вінниці відправляється 24.04.2018 року о 19:56, а також витрати з придбання чаю.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити його та доповнити вимогами, викладеними у позовній заяві. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції було розглянуто справу з порушенням встановленого ст. 193 КАС України строку, а також безпідставно враховано в якості доказів матеріали проведення особистого прийому 11.06.2019 року, адже відповідні документи всупереч вимог ст. 79 КАС України Позивачу не направлялися. Окремо наголошує на безпідставності невстановллення судом першої інстанції судового контролю за виконанням даного рішення.

Після усунення визначених в ухвалі від 27.08.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністра закордонних справ МЗС України просить її задовольнити - частково скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в ній нове про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що в силу зайнятості Відповідача забезпечити проведення особистого прийому Позивача 24.04.2018 року не було об`єктивної можливості; проте, наголошує, що ОСОБА_2 було повідомлено про те, що повноваження зі здійснення прийому громадян тимчасово делеговані уповноваженим посадовим особам МЗС України. Окремо підкреслює, що на час звернення до суду право ОСОБА_2 на особистий прийом у Міністра закордонних справ України було реалізовано, що вказує на відсутність предмету спору.

Аналогічний за змістом відзив поданий МЗС України і на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Міністр закордонних справ України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, Позивача цікавить саме особиста зустріч з Відповідачем, а не вирішення його питань, по-друге, ОСОБА_2 безпідставно заперечується факт зустрічі з Міністром закордонних справ України 11.06.2019 року. При цьому, оскільки відповідна зустріч відбувалася за участі обох сторін, Позивач був обізнаний про її участь, у Відповідача були відсутні правові підстави для направлення відповідних доказів ОСОБА_2 . Також звертає увагу, що 29.08.2019 року ОСОБА_4 було звільнено з посади Міністра закордонних справ України, а відтак у подальшому проведення зустрічі саме з ОСОБА_4 як очільником МЗС України неможливе.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2019 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністра закордонних справ України підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 - залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 30.10.2017 року, 30.01.2018 року та 24.04.2018 року намагався потрапити на особистий прийом до Міністра закордонних справ, однак такий прийом не відбувся, а про причини неявки Відповідача на такий прийом Позивача не повідомили.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1166, 1173 Цивільного кодексу України, ст. 22 Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон), Порядку організації та проведення особистого прийому громадян керівництвом Міністерства закордонних справ України, затвердженого наказом МЗС України від 29.11.2010 року №289 (далі - Порядок №289), суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на безпідставність незабезпечення Відповідачем особистого прийому Позивача та заподіяння останнім матеріальної шкоди внаслідок відповідної протиправної бездіяльності. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд підкреслив, що особистий прийом ОСОБА_2 Міністром внутрішніх справ проведений 11.06.2019 року.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

За правилами ст. 22 Закону керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.

Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками.

Відповідно до п. 1 Порядку №289, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, останній визначає основні вимоги до організації та проведення особистого прийому громадян керівництвом Міністерства закордонних справ України.

За правилами п. п. 2, 3 Порядку №289 особистий прийом громадян в МЗС здійснюється Міністром, першим заступником та заступниками Міністра за попереднім записом відповідно до затвердженого графіка прийому громадян з питань, що належать до компетенції МЗС.

Графік прийому громадян затверджується Міністром закордонних справ України щокварталу і розміщується в приміщеннях МЗС у доступному для вільного огляду місці та на офіційній веб-сторінці МЗС.

Приписи п. п. 16-17 Порядку №289 посадова особа зобов`язана забезпечити прийом усіх громадян відповідно до попереднього запису з урахуванням правил внутрішнього трудового розпорядку МЗС та часу, визначеного графіком прийому громадян.

Посадова особа, яка здійснює особистий прийом громадян, для забезпечення кваліфікованого розв`язання поставлених відвідувачем питань залучає до їх розгляду працівників відповідних структурних підрозділів МЗС.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Міністр закордонних справ, його перший заступник та заступники зобов`язані здійснювати особистий прийом громадян відповідно до попереднього запису, з урахуванням правил внутрішнього трудового розпорядку МЗС України та часу, визначеного графіком прийому для громадян. При цьому, визначаючи предмет даного позову, Окружний адміністративний суд міста Києва з урахуванням рішення суду у справі №826/6898/18, яке набрало законної сили 26.07.2018 року, прийшов до правильного висновку, що у даному випадку дослідженню підлягають обставини правомірності чи протиправності неприйняття ОСОБА_2 Міністром закордонних справ на особистому прийомі 24.04.2018 року.

Матеріали справи свідчать, що 24.04.2018 року в МЗС України було заплановано проведення прийому громадян Міністром закордонних справ України ОСОБА_4 , який мав відбутися за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Порядку № 289, однак ОСОБА_4 не зміг взяти участь у вказаному прийомі у зв`язку з виконанням своїх функціональних обов`язків.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що відповідно до наказів МЗС України №170 від 18.04.2018 року «Про відрядження до м. Торонто (Канада)», №184 від 23.04.2018 року «Про внесення змін до наказу №170 від 18 квітня 2018 року» та №191 від 25.04.2018 року «Про відрядження до Туреччини», Міністр закордонних справ України ОСОБА_4 . 20-22 квітня 2018 року перебував з робочим візитом у м. Торонто (Канада), 23-25 квітня 2018 року - у м. Рим (Італія), 25-26 квітня 2018 року - у Турецькій Республіці (а.с. 29-31).

Крім того, суд першої інстанції зі змісту пояснень Відповідача встановив, що у зв`язку з зайнятістю Міністра закордонних справ та неможливістю бути особисто присутнім під час проведення вказаних прийомів, ОСОБА_2 було повідомлено про такі обставини, та зазначено, що з метою забезпечення реалізації прав громадян відповідно до Закону України «Про звернення громадян», повноваження зі здійснення прийому громадян тимчасово делеговані уповноваженим посадовим особам МЗС відповідно до компетенції та суті питання порушеного позивачем.

Окружний адміністративний суд міста Києва, надаючи оцінку вказаним обставин, обґрунтовано підкреслив, що нормами чинного законодавства, зокрема, приписами Закону та Порядку №289, виключно на Міністра закордонних прав України, його першого заступника та заступників покладені повноваження щодо здійснення особистого прийому та не передбачено можливості делегувати такі повноваження іншим особам. При цьому, виключно особи з метою реалізації наданого йому статтею 40 Конституції України права на особистий прийом наділений правом на власний розсуд обирати посадову особу, з числа визначених Законом та Порядком №289, для проведення особистого прийому.

Той факт, що п. 17 Порядку №289 передбачено право, зокрема, Міністра закордонних справ на залучення до розгляду на особистому прийомі громадян працівників відповідних структурних підрозділів МЗС України, не звільняє дану посадову особу проводити такий прийом особисто.

Направлення ж на адресу ОСОБА_2 листів від 08.08.2017 року №71/ВКЗ/19-500-2214 (а.с. 34-39) та від 21.02.2018 року №71/ВКЗ/19-091-5443 (а.с. 40) не спростовує, як вірно зазначив суд першої інстанції, факту незабезпечення особистого прийому Міністром закордонних справ 24.04.2018 року.

Водночас, на переконання судової колегії, передумовою визнання бездіяльності посадової особи саме протиправною є повна, всебічна та об`єктивна оцінка всіх чинників, які можуть впливати на такий висновок.

Як вже було встановлено раніше, Міністр закордонних справ у період з 20.04.2018 року по 26.04.2018 року перебував у закордонному відрядженні. При цьому, як вірно підкреслено Відповідачем в апеляційній скарзі та у відзиві на позов, Міністр закордонних справ в силу пп. 19 п. 11 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 року №281, представляє без спеціальних повноважень Україну в зовнішніх зносинах, на двосторонніх і багатосторонніх переговорах, підписує міжнародні договори України.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що 24.04.2018 року ОСОБА_4 об`єктивно не мав можливості забезпечити особистий прийом громадян згідно встановленого на вказану дату графіку прийому. Отже, неприйняття ОСОБА_2 на особистому прийомі Міністром закордонних справ 24.04.2018 року було зумовлено службовою необхідністю даної посадової особи та особливістю його правового статусу.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що незабезпечення особистого прийому ОСОБА_2 Міністром закордонних справ України 24.04.2018 року мало місце внаслідок саме протиправної бездіяльності Відповідача, а тому вважає за необхідне скасувати рішення суду в указаній частині із прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, оскільки в силу ст. 1173 Цивільного кодексу України умовою для відшкодування державою шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, є незаконність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди на суму 963,50 грн. за рахунок бюджетних асигнувань МЗС України, адже, як було встановлено вище, у межах спірних правовідносин факт протиправної (незаконної) діяльності органу державної влади та/або його посадової особи - відсутні.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання Міністра закордонних справ України провести особистий прийом з ОСОБА_2 у зручний для обох сторін час та день судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як було вірно встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва, 11.06.2019 року з 16:20 по 16:40 Міністром закордонних справ проведено особистий прийом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, оскільки Позивачем не надано належних і допустимих доказів, що питання, порушені на особистому прийомі 11.06.2019 року, є відмінними від предмету звернення, зміст якого останній бажав висловити на особистому прийомі 24.04.2018 року, то судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в указаній частині.

Посилання ОСОБА_2 на те, що подані фотокартки та пояснення помилково враховані судом першої інстанції в якості доказу з огляду на те, що не були направлені на адресу Позивача, судова колегія вважає помилковими, оскільки, по-перше, надані фотографії лише фіксують факт проведення особистого прийому, що не заперечується ОСОБА_2 , по-друге, вимоги щодо направлення додаткових пояснень на адресу всіх учасників справи приписи КАС України не містять. Крім того, судова колегія звертає увагу, що учасники справи не позбавлені права ознайомлюватися з матеріалами справи.

Щодо твердження Позивача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно не встановлено судовий контроль за виконанням рішення, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, по-перше, аналіз змісту ст. 382 КАС України дає підстави для висновку, що це є правом, а не обов`язком суду, по-друге, обов`язок суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення може мати місце у випадку покладення судовим рішенням обов`язку на відповідача вчинити певні дії. Саме по собі визнання Окружним адміністративним судом міста Києва протиправною бездіяльності Міністра закордонних справ додаткових заходів судового контролю не передбачало.

Надаючи оцінку клопотанню МЗС України про визнання дій ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами та постановити ухвалу про накладення на нього штрафу у розмірі від 0,3 до 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яке обґрунтовано наведенням у тексті апеляційної скарги Позивача образливих висловлювань, які дискредитують судові органи України та їх посадових осіб, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 4 ст.45 КАС України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

За правилами частини другою цієї статті суд з урахуванням конкретних обставин справи, може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

При цьому наведений в частині 2 статті 45 КАС України перелік не є вичерпним.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства (п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України ).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

Колегія суддів зауважує, що з метою уникнення дискредитації суду та суддів учасники процесу повинні утримуватися від дій, які виражають неповагу до суду чи судді.

Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова, символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

Використання учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій свідчать про очевидну неповагу до честі, гідності цих осіб з боку осіб, які такі дії вчиняють.

Ці дії суперечать основним засадами (принципами) адміністративного судочинства, а також його завданню. З огляду на це, вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 45 КАС України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що використання образливих висловлювань Позивача є недопустимим при оформленні апеляційної скарги, які, поряд з іншим, використано останнім в якості підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 144 КАС України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 145 КАС України передбачено, що заходами процесуального примусу є штраф.

Аналіз змісту ч. 1 ст. 149 КАС України, якою регламентовано підстави накладення штрафу, свідчить, що право суду накласти на учасника процесу штраф виникає у випадку зловживання останнім процесуальними правами. Разом з тим, відповідне повноваження суду є диспозитивним а тому, у контексті спірних правовідносин та з урахуванням обставин дає справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення на ОСОБА_2 штрафу.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлений вище факт відсутності протиправної бездіяльності Відповідача та, відповідно, заподіяння нею Позивачу матеріальної шкоди, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду міста Києва щодо часткової обґрунтованості позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати в указаній частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення невірно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Міністра закордонних справ задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення суду - скасувати у відповідній частині, прийнявши у ній нове про відмову у задоволенні позову

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністра закордонних справ України ОСОБА_4 - задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 13» листопада 2019 року.