Справа № 640/7007/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7007/19 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенко Я. М., Ганечко О. М.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, на підставі довідки про суддівську винагороду від 11 грудня 2018 року № 02.7-34/4 у розмірі 58% грошового утримання відповідного судді.

Просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до статей 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII у розмірі 58 відсотків грошового утримання відповідного судді з 12 грудня 2018 року, виходячи з розміру грошового утримання судді 99 112,50 грн., а з 1 лютого 2019 року, виходячи з розміру грошового утримання судді 144 075 грн. без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, на підставі довідки про суддівську винагороду від 11 грудня 2018 року № 02.7-34/5, є протиправною, оскільки її звільнення у відставку було обумовлено досягненням граничного віку перебування на посаді судді - 65 років.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019 задоволено позов у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. До суду подано відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в за відсутності позивачки.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, з 21 серпня 1997 року ОСОБА_1 працювала на посаді судді Ленінградського районного суду м. Києва, з 1 листопада 2001 року - на посаді судді Святошинського районного суду м. Києва, з 22 вересня 2010 року - суддею Київського апеляційного адміністративного суду, 02 жовтня 2018 року зарахована до штату Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 травня 2016 року №209/ко-16 суддю Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 визнано такою, що підтвердила можливість здійснювати правосуддя у відповідному суді.

15 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала заяву до Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді у відставку.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 4 грудня 2018 року № 3713/о/15-18 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у відставку.

Згідно з наказом голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року № 341-к ОСОБА_1 відрахована зі штату Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із звільненням з посади судді у відставку.

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці та подала до заяви наступні документи: розрахунок стажу судді, дві довідки про суддівську винагороду, копію рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади, наказ про відрахування судді зі штату суду, документи про стаж, документи, що засвідчують особливий статус особи, що підтверджується розпискою-повідомленням.

Листом від 18 грудня 2018 року за №135979/03 Головне управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 по призначення з 12.12.2018 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки про суддівську винагороду від 11.12.2018 № 02.7-34/5, яка видана відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, в розмірі 35 759,79 грн. щомісячно.

Крім того, повідомлено про відсутність підстав для врахування розміру щомісячного довічного грошового утримання згідно з довідкою про суддівську винагороду від 11 грудня 2018 року № 02.7-34/4 та на підставі абзацу 1 пункту 25 розділу ХІІ Закону України 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», оскільки ОСОБА_1 не пропрацювала на посаді судді щонайменше три роки з дня кваліфікаційного оцінювання.

У зв`язку зі зміною розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, 16 квітня 2019 року позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подано довідку про суддівську винагороду №02.7-43/2 від 21 січня 2019 року для здійснення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Листом від 25 квітня 2019 року за № 89932/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для перерахунку їй щомісячного довічного утримання судді у відставці на підставі довідки про суддівську винагороду №02.7-43/2 від 21 січня 2019 року, оскільки вона не пропрацювала на посаді судді щонайменше три роки з дня кваліфікаційного оцінювання.

В листі зазначено, що довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 перераховано з 1 лютого 2019 року на підставі довідки про суддівську винагороду від 21 січня 2019 року № 02.7-43/3, виданої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Вважаючи відмову Головного управління пенсійного фонду України у м.Києві щодо призначення довічного грошового утримання судді у відставці з підстав, викладених у вказаному листі, протиправною та такою, що порушує її права, позивачка звернулась за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальний стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає їй право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 24 роки 3 місяці 22 дні, відповідно розмір щомісячного довічного грошового утримання складає 58 відсотків щомісячної суддівської винагороди відповідного судді згідно з приписами статті 142 Закону України №1402-VІІІ.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві в апеляційній скарзі посилається на пункт 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, яким передбачено, що право на утримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді найменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення. Крім того вважає, що при вирішенні цього адміністративного спору слід врахувати правовий висновок, висловлений у рішенні Верховного Суду у справі №0640/3835/18 та відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Підстави, строки та порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці також врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1.

Згідно із статтею 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено право судді на звільнення у відставку на підставі заяви про відставку.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Як вказано Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 року № 3-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Також Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) вказано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до положень статті 112, 116 Закону № 1402 суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до пункту 1 частини 7 статті 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

Враховуючи норми ст. 126 Конституції України, позивачем подано заяву про відставку оскільки, 10 грудня 2018 року ОСОБА_1 мало виповнитись 65 років.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що фактично позивач не мала можливості з незалежних від її волі причин (65 років) продовжувати здійснювати свої повноваження та як наслідок пропрацювати три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання.

На думку колегії суддів вказане є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією і законами України, оскільки свідчать про дискримінацію за віком щодо позивача як судді, та є порушенням статті 58 Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Право судді у відставці на щомісячне довічне грошове утримання гарантовано Конституцією України, Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIІІ «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення належного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже суперечить ст. 55 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності застосування ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу, відповідно до якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою; кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, статтею 137 Закону № 1407 передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посадах судді, члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Частиною другою цієї ж статті Закону визначено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді, вимоги до кандидата на посаду судді визначались Конституцією України та Законом України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року у відповідних редакціях.

Відповідно до розрахунку стажу роботи на посаді судді, виданого Шостим апеляційним адміністративним судом 12 грудня 2018 року за №02.6-30/1220/2018, стаж роботи на посаді судді ОСОБА_1 становить 24 роки 3 місяці 22 дні, з яких:

- 3 роки стаж роботи в галузі права відповідно до Конституції України (стаж роботи, який зараховується до стажу роботи на посаді судді відповідно до частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (зі змінами та доповненнями відповідно до Закону України від 12 липня 2018 року №2509-VIII);

- 4 роки 2 місяці 11 днів стаж роботи на посаді судді Ленінградського районного суду м. Києва;

- 8 років 10 місяців 22 дні стаж роботи на посаді судді Святошинського районного суду м. Києва;

- 8 років 0 місяців 9 днів стаж роботи на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду;

- 2 місяці 10 днів стаж роботи на посаді судді Шостого апеляційного адміністративного суду.

Частиною третьою статті 127 Конституції України (редакція у період з 28.06.1996 до 05.07.2001) визначалось, що на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.

У випадку суперечності норм закону та Конституції України, які прийняті Верховною Радою України - колізія вирішується на користь Конституції, яка має найвищу юридичну силу.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для зарахування ОСОБА_1 3 років стажу роботи в галузі права відповідно до Конституції України до загального стажу її роботи на посаді судді, який дає їй право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Будь які аргументи, які б спростували висновки суду першої інстанції в цій частині, в апеляційній скарзі відсутні.

Щодо врахування висновків, викладених у рішенні Верховного Суду у справі №0640/3835/18 (зразкова справа), колегія зазначає наступне.

Пунктами 21, 22 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги; зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.

Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Так, предметом спору у зразковій справі №0640/3835/18, на яку посилається апелянт, є зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку 16.07.2015, у розмірі 90 % від суддівської винагороди відповідного судді згідно з довідкою апеляційного суду Житомирської області від 13.06.2018 року про розмір грошової винагороди у сумі 104 622,80 грн.

Предметом цього ж адміністративного спору є визнання протиправною відмови та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити довічне грошове утримання судді у відставці, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 у розмірі, визначеному згідно з частиною 3 статті 142 цього Закону з урахуванням грошової винагорди відповідного судді.

Суд вважає, що відсутні підстави для врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки дана адміністративна справа, не є типовою відносно справи №0640/3835/18 (зразкова справа), так як спір у них виник не з аналогічних підстав та у них позивачами не заявлено аналогічних вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві щодо призначення, нарахування та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошової винагороди судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, є протиправною.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

В силу положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Також, доводи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відсутність підстав для стягнення з управління судового збору також не заслуговують на увагу, оскільки згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 15.11.2019