Справа № 440/1541/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.С. Сич
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 р. Справа № 440/1541/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2019, вул. Пушкарівська 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/1541/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл.), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. від 21.02.2019 №1216-СГ щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області (далі - Горбівська сільська рада Глобинського р-ну Полтавської обл.), та зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. винести наказ про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну Полтавської обл.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції помилково вважав належним доказом копію Державного акта про право колективної власності на землю серії ПЛ-02 від 03.03.1995, що підтверджує право колективної власності на спірну земельну ділянку, оскільки в ній відсутні будь-які дані про місце розташування спірної земельної ділянки, а також зазначені у відзиві заперечення, які не були підставами відмови оскаржуваного наказу, але стали підставами для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, оскаржуваний наказ містить лише загальне посилання на норму закону без зазначення, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів; суду не надано доказів того, що спірна земельна ділянка передана на баланс відповідної територіальної громади.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. із клопотанням (вхідний номер Д-9090/0/25-18 від 21.06.2018) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну, до якого додано: викопіювання з кадастрової карти (плану); копію паспорта та ідентифікаційного коду.

25 червня 2018 року начальник ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. ОСОБА_2 . надав відповідь на звернення позивача, оформивши її листом № 5359/0/26-18, у якому зазначив, що Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площ, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області, інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті Головного управління: http//poltavska.land.gov.ua.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №1640/3324/18 позов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл., яка полягає у не вирішенні питання про надання або про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну Полтавської обл.; зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну Полтавської обл.

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. з метою виконання вказаного судового рішення із заявою від 25.01.2019.

Наказом ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. від 21.02. 2019 №1216-СГ відмовлено громадянці ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну Полтавської обл. за межами населеного пункту на підставі частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів.

Наказом ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. від 27.05.2019 № 3699-СГ внесено зміни до наказу ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. від 21.02.2019 № 1216-СГ "Про розгляд заяви" у преамбулі зазначено пункти 7, 21 розділу Х "Перехідних положень" ЗК України, у розпорядчій частині після слів "вимогам законів" доповнити словами "та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів".

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель урегульовано ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. (ч. 6 ст. 118 ЗК України)

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. (ч. 7 ст. 118 ЗК України)

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель, що передані у колективну власність КСП «ім. Кірова». Зазначене підтверджується Державним актом на право колективної власності на землю від 03.03.1995, серії ПЛ-02, виданий Глобинською районною Радою народних депутатів на підтвердження передачі у колективну власність 2718,3 га землі в межах згідно з планом для виробництва сільськогосподарської продукції.

Згідно п. 7 Розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, встановлено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

З огляду на зазначене вище, належним чином оформлений Державний акт на право колективної власності на землю від 03.03.1995, серії ПЛ-02, виданий Глобинською районною Радою народних депутатів підтверджує право колективної власності КСП «ім. Кірова» на вказані землі, яке враховуючи п. 7 Розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, збереглося за даним підприємством і після зміни законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, право розпорядження якими не встановлені за відповідачем нормами ст. 122 ЗК України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення відповідача та зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що підстави для відмови в задоволенні позовних вимог не були підставами відмови оскаржуваного наказу, а також про те, що в оскаржуваному наказі міститься лише загальне посилання на норму закону без зазначення, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, як на підставу для визнання протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача від 21.06.2018 колегія суддів вважає необгрунтованими.

Так, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів у даному випадку полягає у тому, що земельна ділянка, яку бажав отримати позивач, відноситься до земель колективної власності КСП «ім. Кірова», а тому у відповідача відсутні повноваження розпоряджатися такою земельною ділянкою.

Посилання апелянта на те, що Державний акт про право колективної власності на землю серії ПЛ-02 від 03.03.1995 не є належним доказом, що підтверджує право колективної власності на спірну земельну ділянку, оскільки в ньому відсутні будь-які дані про місце розташування спірної земельної ділянки, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта про відсутність доказів того, що спірна земельна ділянка передана на баланс відповідної територіальної громади, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на встановлені обставини у справі та відсутність доказів припинення права власності на спірну земельну ділянку колективного сільськогосподарського товариства та передачі вказаної ділянки до земель державної власності.

Так, Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" у Земельному кодексі України (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., N 3 - 4, ст. 27): у розділі X "Перехідні положення": доповнено пунктом 21 такого змісту: "21. Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності".

З урахуванням наведеного вище, у відповідача не було законних підстав для наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,0 га за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського р-ну Полтавської обл.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року по справі № 440/1541/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк