Справа № 2040/5999/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 р. Справа № 2040/5999/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 (суддя Горшкова О.О., 61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 30.05.19) по справі № 2040/5999/18

за позовом ОСОБА_1

до Начальника Тилу Збройних Сил України , Міністерства оборони України

про визнання недійсними наказів, стягнення невиплаченого грошового забезпечення, компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Начальника Тилу Збройних Сил України, Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- визнати недійсними накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000 р та №021 від 17.5.2000 року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 ;

- стягнути за рахунок МО України (утримувача коштів)214 000(двісті чотирнадцять тисяч) грн. невиплаченого грошового забезпечення за час вимушеного перебування в розпорядженні Начальника тилу ЗСУ.

- стягнути за рахунок МО України на мою користь компенсацію моральної шкоди розміром 130 000(сто тридцять тисяч) грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000р та №021 від 17.5.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 .

Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з червня 2000 року по 03.02.2003 року з урахуванням всіх складових грошового забезпечення за прирівнювану посаду станом на момент проведення повного та остаточного розрахунку з ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 та Міністерство оборони України не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернулися з апеляційними скаргами, в яких зазначають, що оскаржуване рішення а суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове , яким позивач просить задовольнити його позов в повному обсязі, а відповідач - відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі або залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду через порушення позивачем встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2019 прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині визнання наказу НТ ЗСУ №48 від 04.05.2000 року недійсним. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 по справі №2040/5999/18 в цій частині визнано нечинним. Провадження у справі №2040/5999/18 в цій частині позовних вимог закрити.

Відповідачем - Міністерством оборони України, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач також надав відзив на апеляційну скаргу та виклав свій погляд на обставини справи, зазначивши, що рішення в частині задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з цим просить суд у задоволенні апеляційної скарги - Міністерства оборони України відмовити, а рішення суду першої інстанції в зазначеній залишити без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 1995 року по 2000 рік, виконуючи обов`язки командира в/ч НОМЕР_2 м. Харків.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, в квітні 2000 року була призначена комісія для проведення позапланової повної документальної ревізії господарської діяльності.

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року №48 ОСОБА_1 усунено від виконання службових обовязків начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника за недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, незаконну передачу пального стороннім особам.

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000 року №021 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади і зараховано в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним.

У травні 2000 року у відношенні полковника ОСОБА_1 порушено карну справу, в результаті чого під час проведення слідства полковник ОСОБА_1 в період з жовтня 2000 року по березень 2001 року утримувався у слідчому ізоляторі.

Супровідним листом від 26.06.2018 року № 24-4253 Військовою прокуратурою Харківського гарнізону направлено на адресу ОСОБА_1 постанову про закриття кримінального провадження № 0000009 від 12.02.2013 року.

Вважаючи вказані накази Начальника тилу ЗСУ протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню частково.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, та при цьому не надано поважних причин пропуску строку звернення до суду.

Так, предметом оскарження у цій адміністративній справі (з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог) є наказ Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000 року №021 про звільнення з посади і зарахування в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника Новосельського А.О., а позивач, який вважає, що вказаний наказ порушує його права та охоронювані законом інтереси до суду за захистом свого порушеного права звернувся 26.07.2018р., тобто через 18 років та 2 місяці від дати прийняття відповідачем цього наказу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Тобто, чинне законодавство, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

При цьому, суд зазначає, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення певних дій (у даному випадку - на подання позову до суду). Оскільки дане поняття за своєю суттю є оціночним, суд у кожному конкретному випадку має надати правову оцінку відповідним обставинам та, як наслідок, визначити, чи можуть такі обставини бути визнані поважними.

Разом з тим, законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом, як поважні причини пропуску строків, тому суд в кожній конкретній справі з врахуванням всіх обставин самостійно визначає поважність таких причин. Проте, на переконання суду, це мають бути об`єктивні обставини, які не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з труднощами, що заважали звернутись до суду у межах встановленого строку.

Поважними причинами пропущення строку є причини, які не залежать від волі позивача та виключають (ускладнюють) можливість його звернення до суду з адміністративним позовом у визначений законом строк.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними доказами, та доданих до неї матеріалів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".

У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року зазначено, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила мають бути застосовані.

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом в ухвалі від 13 березня 2018 року по справі за № 800/474/17.

Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Отже, в ході розгляду справи суду першої інстанції необхідно було з`ясувати, чи перешкоджала наявність порушеної кримінальної справи оскаржити в суді спірні накази, і чи дійсно про своє порушене право позивач дізнався саме з копії постанови про закриття кримінального провадження.

Колегія суддів приймає до уваги висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладені в ухвалі від 11.03.2019 про те, що за умови, якщо би кримінальне провадження по справі перешкоджало позивачу оскаржити в судовому порядку спірні накази, строк звернення до суду необхідно було розраховувати з моменту отримання позивачем копії постанови про закриття кримінального провадження.

Однак, суд першої інстанції вказані обставини не з`ясував та помилково дійшов до висновки про можливість розгляду справи по суті з одночасним частковим задоволенням позивних вимог.

Проте, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що прийняття оскаржуваних наказів жодним чином не було обумовлено наявністю порушеного кримінального провадження та вони не ґрунтувались на фактичних обставинах, встановлених в ході його розслідування. Більш того, спірні накази прийняті раніше у часі та жодним чином не пов`язані з кримінальною справою.

З матеріалів справи та пояснень позивача, наданих в суді апеляційної інстанції вбачається, що позивач був обізнаний про наявність спірних наказів, і зміст вказаних наказів було своєчасно доведено до його відома, що також додатково підтверджується власноручними записами позивача на листі Начальника тилу Збройних сил України на адресу полковника запасу ОСОБА_1 від 04.09.2003 року № 133/12/164.

Єдиною обставиною, на яку позивач посилається як на підставу для поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом є те, що лише 26 червня 2018 року з військової прокуратури ним отримано копію постанови про закриття кримінального провадження від 18.09.2017 року, а тому саме з цього моменту позивач отримав можливість оскарження спірного наказу.

Колегія суддів зазначає, що наявність кримінального провадження жодним чином не унеможливлювала звернення позивача в суд за захистом своїх прав у встановлений законом строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права, а саме з дня видання спірних наказів про існування яких позивач був обізнаний та мав об`єктивну можливість оскаржити їх у судовому порядку.

Позивач не довів, що наявність відкритого кримінального провадження створювало для нього перешкоди для вжиття необхідних, на його думку, юридичних заходів захисту трудових прав.

Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних, істотних та непереборних причин, що заважали позивачу реалізувати своє право на звернення до суду із даним позовом щодо оскарження спірного наказу з 2000 року, зважаючи на те, що спірне рішення суб`єкта владних повноважень стосується проходження позивачем військової служби, до якої законодавцем висунуто особливі вимоги, а Кодексом адміністративного судочинства України обмежено строк на подання адміністративних позовів щодо вказаної категорії справ.

За таких підстав, посилання апелянта на дату отримання 26 червня 2018 року з військової прокуратури копії постанови про закриття кримінального провадження, як дату з якої має відраховуватися строк на звернення до суду з позовом, до уваги судом апеляційної інстанції не приймаються.

Дана правова позиція узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом в постанові від 18.04.2018 року по справі за № 813/3695/17 (адміністративне провадження №К/9901/37715/18).

Одночасно, колегія суддів приймає до уваги висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладені в ухвалі від 11.03.2019 про те, що за умови, якщо би кримінальне провадження по справі перешкоджало позивачу оскаржити в судовому порядку спірні накази, строк звернення до суду необхідно було розраховувати з моменту отримання позивачем копії постанови про закриття кримінального провадження.

Проте, в ході розгляду справи суду першої інстанції необхідно було з`ясувати, чи перешкоджала наявність порушеної кримінальної справи оскаржити в суді спірні накази, і чи дійсно про своє порушене право позивач дізнався саме з копії постанови про закриття кримінального провадження.

Так, в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що прийняття оскаржуваних наказів жодним чином не було обумовлено наявністю порушеного кримінального провадження та вони не ґрунтувались на фактичних обставинах, встановлених в ході його розслідування. Більш того, спірні накази прийняті раніше у часі та жодним чином не пов`язані з кримінальною справою.

Також, слід наголосити, що вказані позивачем обставини не звільняють його від необхідності дотримання вимог Кодексу адміністративного судочинства України стосовно врахування обмежених строків звернення до суду із адміністративним позовом, у разі якщо зацікавлена особа бажає та має намір оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд звертає увагу, що кожна особа повинна сумлінно користуватись наданими законодавцем правами та, водночас, уникати зловживання такими правами, усвідомлюючи необхідність дотримання принципу правової визначеності, який визначає зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд, з метою уникнення обмеження на захисту порушених прав, свобод чи інтересів особи, враховує, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Водночас, дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Чинне законодавство обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це насамперед обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір за позовної заявою, яка підлягала залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 по справі № 2040/5999/18 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Начальника Тилу Збройних Сил України, Міністерства оборони України про визнання недійсними наказів, стягнення невиплаченого грошового забезпечення, компенсації моральної шкоди залишити без розгляду .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов
Постанова складена в повному обсязі 18.11.19.