Справа № 640/13494/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2019 року № 640/13494/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 (надалі - позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, , адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19 (надалі - відповідач), в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 року за № Ф-53458-17 на загальну суму 21 030,90 грн.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Позивач вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 року за №Ф-53458-17 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки винесена контролюючим органом з порушенням норм податкового матеріального та процесуального права.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що контролюючий орган здійснив нарахування недоїмки без урахування всіх обставин та з порушенням норм податкового процесуального законодавства в частині строків прийняття вимоги.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів, що наведені у письмовому відзиві на адміністративний позов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як вбачаться з матеріалів справи з 03.07.2000 по 01.03.2011 позивач працював водієм в НВФ «Укрбудсервіс», а 20.08.2008 року ОСОБА_1 здійснив реєстрацію фізичної особи-підприємця, яку припинив 23.05.2019 року.

Крім того, з 01.04.2016 року по теперішній час позивач працює гардеробником в Національному художньому музеї України на посаді гардеробника, отримує заробітну плату, не меншу за мінімальну.

З 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774 набрали чинності зміни, зокрема, в порядку нарахування, обчислення єдиного внеску. А саме, обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників, вказаних у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої ст. 4 Закону № 2464, як тих, що отримують, так і тих, які не отримують дохід від провадження діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Таким чином, Головним управлінням ДФС у м. Києві сформовано та направлено на адресу позивача вимогу від 14.05.2019 за №Ф-53458-17 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 21 030,90 грн.

В рамках процедури адміністративного оскарження, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану вимогу. (Т.1, арк.9-11). Подана скарга залишена без задоволення рішенням Державної фіскальної служби України від 27.06.2019 року за № 29351/6/99-99-11-05-02-25 (Т.1, арк. 17-19).

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-53458-17 від 14.05.2019 позивач звернувся до суду та, як вбачається з матеріалів справи, позивачем в якості доказів подано копію паспорту і оскаржуваної вимоги, копії документів щодо адміністративного оскарження, копії трудової книжки, довідки з місця роботи та довідки про нарахування заробітної плати (Т.1, арк. 7-19).

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач не погоджується з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-53458-17 від 14.05.2019, в зв`язку з тим, що вона була прийнята контролюючим органом без врахування всіх обставин, які мають значення при нарахуванні такої вимоги.

Так, в своїй позовній заяві, позивач стверджує що він дійсно був зареєстрований як фізична особа - підприємець, проте в силу економічних чинників не приступив до здійснення підприємницької діяльності та не отримував від такої дохід. Натомість зазначає, що працював водієм в НВФ «Укрбудсервіс» з 03.07.2000 по 01.03.2011, а з 01.04.2016 року по теперішній час працює гардеробником в Національному художньому музеї України. Позивач посилається на норми пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464 і стверджує, що на посаді гардеробника отримує заробітну плату, не меншу за мінімальну, жодних інших доходів не отримує та не отримував.

За доводами позивача, величина сплати ЄСВ залежить не від кількості статусів застрахованої особи (як найманий працівник, підприємець, особа, що здійснює незалежну професійну діяльність), а від величини доходу, хоча за умови що сума щомісячної сплати ЄСВ не є меншою за мінімальну.

Крім того, позивач не погоджується з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-53458-17 від 14.05.2019, в зв`язку з тим, що на його думку контролюючим органом було порушено строк на прийняття такої.

Так, ОСОБА_1 посилається на норми пункту 3 розділу у VI Інструкції №449 та зазначає, що формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), в поза межами законодавчо визначених строків, не може вважатись правомірним, а тому така підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, позивач в своїй позовній заяві просив задовольнити позовні вимоги.

В своєму відзиві відповідач спростовує доводи позивача з огляду на наступне.

По-перше, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Так, на контролюючий орган покладений обов`язок по здійсненню контролю за дотриманням вимог закону платниками єдиного внеску, а тому винесення вимоги при наявності недоїмки контролюючий орган, на його думку, є правомірним.

По-друге, контролюючий орган зазначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Крім того, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

За доводами відповідача, платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати, сплачувати єдиний внесок та подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 мав сплачувати єдиний внесок (мінімальний розмір ЄСВ який нараховувався автоматично в ІКП) не залежно від того отримував від дохід від такої діяльності чи ні. А тому, контролюючий орган в своєму відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача.

НОРМИ ПРАВА

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); Податкового кодексу України (далі - ПК України); Закону України " Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - закон №2464); Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) (далі - Інструкція № 449), у відповідних редакціях, що діяли на момент спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Конституцією України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19).

Так, п. 3 ч. 1 ст.14 Закону №2464 органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього закону.

Органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи (п.3-1, ч.1, ст.1 Закону №2464).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2, ч.1, ст.1 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п.5, ч.1, ст.1 Закону №2464).

Крім того, частиною 4 статті 25 Закону №2464 встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п.6, ч.1, ст.1 Закону №2464).

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) (далі - Інструкція № 449).

Частиною 4 статті 9 Закону №2464 закріплено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, за органами доходів і зборів закріплений обов`язок по контролю за додержанням платниками вимог закону та закріплені права по обчисленню і нарахуванню суми недоїмки і винесення податкової вимоги.

Відповідно до п.3, ч.1, ст.1 Закону №2464, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно з п. 1,4 , ч. 1, ст. 4 Закону №2464 платниками ЄСВ є:

роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску закріплений статтею 9 Закону №2464.

А саме, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2, ст. 9 Закону №2464).

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках,передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 3, ст. 9 Закону №2464).

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 4, ст. 9 Закону №2464).

Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (ч. 5, ст. 9 Закону №2464).

Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (ч. 7, ст. 9 Закону №2464).

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (ч. 8, ст. 9 Закону №2464).

Таким чином, обов`язки платників ЄСВ виникають у осіб, які провадять таку діяльність, отримують від такої дохід та є відповідно до обліку є такими платниками.

З огляду на наведене, при вирішенні спірних правовідносин необхідно встановити факт провадження підприємницької діяльності, факт сплати роботодавцем за позивача ЄСВ чи факт самостійного обчислення і нарахування позивачем ЄСВ.

Так, законодавством закріплено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Проте, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №805/1949/17-а 14 травня 2019 року виніс постанову, якою визнав неправомірним рішення ДФС про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Та зазначив, що ненадання суб`єктом заяви про звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання обов`язку щодо своєчасного перерахування єдиного внеску не є безумовною нормою, оскільки надання такої заяви відповідачу, згідно з наведеними положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачене у разі невиконання обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 6 цього Закону, щодо своєчасної та в повному обсязі сплати єдиного внеску, а не в разі звільнення платника єдиного внеску від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зазначеного обов`язку.

Крім того, в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 по справі №826/3508/18 зазначено, що відомості інтегрованої картки платника формуються на підставі звітних документів платника або за наслідками документальної перевірки, в той час за відсутності таких безпосередніх доказів нарахування позивачем сум єдиного внеску (звіти, акт документальної перевірки, рішення), у тому числі посилання представника відповідача на дані інтегрованої картки платника і навіть подача до суду роздруківки картки не є достатніми доказами виникнення у позивача спірної заборгованості.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Із матеріалів справи можна чітко встановити, що з 01.04.2016 року по теперішній час позивач працює гардеробником в Національному художньому музеї України на посаді гардеробника, отримує заробітну плату, не меншу за мінімальну. До підприємницької діяльності не приступив та дохід від такої не отримував, але з обліку в органах доходів і зборів позивач не був знятим. Крім того, відповідно до вимог Закону №2464, за позивача сплачує ЄСВ роботодавець.

Доводи позивача, підтвердженні наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки с записом про зайняття на посаду гардеробника в Національному художньому музеї України і отримання за таку роботу заробітної плати не нижчої за мінімальну (Т.1, арк. 12-15).

В той же час, в межах даної справи вбачається, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які підтверджували б самостійне нарахування позивачем сум єдиного внеску, що стали підставою для виникнення недоїмки, зазначеної в оскаржуваній вимозі.

Натомість, відповідач надав до суду належним чином не засвідчений витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, в відзиві контролюючий орган зазичив відомості стосовно ФОП ОСОБА_2 , які не мають відношення до даної справи. Інших доказів, які свідчили б про нарахування позивачу сум єдиного внеску (акт документальної перевірки, рішення про нарахування) органом доходів і зборів не надано.

За наведених обставин, враховуючи позиції Верховного Суду у справі №805/1949/17-а і Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/3508/18 та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування вимоги Головного управління ДФС у м. Києві від 14.05.2019 року за № Ф-53458-17 на загальну суму 21 030,90 грн.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 року за № Ф-53458-17 на загальну суму 21 030,90 грн, прийняту Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова