Справа № 821/3852/15-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2019 року

Київ

справа №821/3852/15-а

адміністративне провадження №К/9901/12468/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року (головуючий суддя - Милосердний М.М., судді - Бітов А.І., Ступакова І.Г.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі

третя особа - Північна виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів, -

у с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі - відповідач, Управління ДПСУ) про визнання протиправним і скасування наказу від 25.11.2015 № 57 о/с у частині звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що 24.11.2015 ним було подано рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням. Бажаною датою звільнення ОСОБА_1 зазначено 01.12.2015. Наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі від 25.11.2015 № 57 о/с ОСОБА_1 був звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України в запас Збройних сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114. Вважає, що зазначений наказ у частині звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 мав бути звільнений або 24.02.2016, тобто через три місяці після подання рапорту про звільнення відповідно до п. 68 Положення, або 01.12.2015, як він просив у рапорті, у разі згоди відповідача звільнити його раніше настання трьохмісячного строку. Звільнивши ОСОБА_1 на наступний день після подання рапорту про звільнення, відповідач позбавив його права відкликати свій рапорт, про що прямо зазначено у постановах Верховного Суду України по аналогічним справам. Також відповідачем не була встановлена наявність поважності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків позивачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 25.11.2015 № 57 о/с у частині звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника оперативного відділу Північної виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі (№ 90). Стягнуто з Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 8432,71 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції зазначив, що дії відповідача суперечать вимогам пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, оскільки, за змістом цього законодавчого припису, до закінчення трьохмісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу присуджується з тієї особи, яка допустила незаконне звільнення працівника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Управління ДПСУ подало апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року задоволено апеляційну скаргу Управління ДПСУ, постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його адміністративного позову до Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі.

Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу, зазначив, що в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Позивач у рапорті зазначив бажану дату звільнення з 1 грудня 2015 року, тобто до закінчення встановленого Положенням № 114 тримісячного строку, що Управлінням ДПСУ не заперечувалось. Отже, між сторонами було досягнуто згоди на звільнення зі служби до закінчення строку передбаченого пунктом 68 Положення № 114 . Також наказ про звільнення ОСОБА_1 з 1 грудня 2015 року було видано 25 листопада 2015 року. Вислуга років розрахована включно по 30 листопада 2015 року. Позивач перебував на службі по 30 листопада 2015 року, що також підтверджується табелем обліку робочого часу за листопад 2015 року. Крім того, грошове забезпечення позивачу було нараховано та виплачено в повному обсязі за повний фактично відпрацьований ним час, а саме по 30 листопада 2015 року. Суд апеляційної інстанції не погодився з твердженням ОСОБА_1 про те, що він мав намір відкликати свій рапорт про звільнення за власним бажанням, а відповідачем його було позбавлено цього права, оскільки це жодним доказом не підтверджено. Управління ДПСУ наполягало, що з дня подачі рапорту про звільнення і до останнього робочого дня жодних рапортів про відкликання попереднього рапорту ОСОБА_1 не подавав, а починаючи з 1 грудня 2015 року до місця своєї служби не прибував та до виконання службових обов`язків не приступав. Також 4 грудня 2015 року у відділі кадрів ОСОБА_1 отримав під розписку трудову книжку та інші документи, і ніяких заяв не подавав. Отже, позивач вважав себе звільненим зі служби саме з 1 грудня 2015 року. Тому видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься в рапорті про звільнення, є правомірним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

ОСОБА_1 (далі - скаржник) у вересні 2016 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що його було звільнено з 25.11.2015, а не з 01.12.2015. Звільнення саме з 01.12.2015 не підтверджено жодними письмовими доказами. При цьому, оскаржуваний наказ не містить календарної дати звільнення позивача, тому днем звільнення ОСОБА_1 є 25.11.2015, а домовленості про звільнення в цю дату досягнуто не було. У зв`язку зі звільненням у необумовлений між сторонами строк позивач був позбавлений можливості відкликати поданий ним 24.11.2015 рапорт про звільнення за власним бажанням. Також вважає, що обставини щодо виплати грошового забезпечення по 30.11.2015 не охоплюються предметом доказування в цій справі. Крім того, вважає, помилковим посилання суду апеляційної інстанції на пп. «ж» п. 63, а не на пп. «ж» п. 64 Положення № 114.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2019 зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та Державній кримінально-виконавчій службі України з 1995 по 2015 рік. У Північній виправній колонії Управління ДПСУ (№ 90) ОСОБА_1 проходив службу на посаді начальника оперативного відділу установи, мав спеціальне звання підполковник внутрішньої служби.

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням з 01.12.2015, в якому також зазначив, що відмовляється від проходження ОВЛК і претензій щодо звільнення не має.

На підставі рапорту від 24 листопада 2015 року, наказом Управління ДПСУ від 25.11.2015 № 57 о/с ОСОБА_1 був звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України у запас Збройних сил України за п. 64 "ж" (за власним бажанням) Положення про проходження служба рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, вислуга років на 30.11.2015р. складає: - у календарному обчисленні 20 років 03 місяці 09 днів, - у пільговому обчисленні 24 роки 00 місяців 16 днів.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 з 1 грудня 2015 року було видано 25 листопада 2015 року. Вислуга років розрахована включно по 30 листопада 2015 року. Позивач перебував на службі по 30 листопада 2015 року, що також підтверджується табелем обліку робочого часу за листопад 2015 року. Крім того, грошове забезпечення позивачу було нараховано та виплачено в повному обсязі за повний фактично відпрацьований ним час, а саме по 30 листопада 2015 року.

Управління ДПСУ зазначило, що з дня подачі рапорту про звільнення і до останнього робочого дня жодних рапортів про відкликання попереднього рапорту ОСОБА_1 не подавав, а починаючи з 1 грудня 2015 року до місця своєї служби не прибував та до виконання службових обов`язків не приступав. Також 4 грудня 2015 року у відділі кадрів отримав під розписку трудову книжку та інші документи, та ні яких заяв не подавав.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частина 6 статті 43 Конституції України: громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Згідно з п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом «ж» п. 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Приписами п. 68 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року №21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Проте в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Отже, Управління ДПСУ мало право звільнити ОСОБА_1 до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у зазначений позивачем у рапорті про звільнення строк.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Щодо дати звільнення позивача суд апеляційної інстанції правильно врахував роботу позивача по 30.11.2015 і отримання грошового забезпечення за цей період та відсутність його на роботі 01.12.2015, а тому дійшов обґрунтованого висновку про звільнення позивача саме з 01.12.2015, що відповідає поданому скаржником рапорту.

Зі змісту встановлених судом апеляційної інстанції обставин випливає, що до 01.12.2015 скаржник не відкликав поданий рапорт про звільнення.

Посилання скаржника на постанови Верховного Суду України від 05.12.2011 №21-236а11 і від 29.05.2012 № 21-122а12 є безпідставним, оскільки у вказаних справах сторонами не було досягнуто домовленості про звільнення у більш короткий строк, тобто рішення ухвалені за інших фактичних обставин.

З огляду на викладене, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про правомірність звільнення ОСОБА_1

Помилкове посилання суду апеляційної інстанції на пп. «ж» п. 63 Положення № 114, а не на пп. «ж» п. 64 Положення № 114 не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції було надано належну правову оцінку доводам учасників справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

З огляду на викладене, висновку суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

Н.В. Шевцова