Справа № 620/2935/19
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року Чернігів Справа № 620/2935/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зайця О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просить: скасувати Рішення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області № 15В/19 від 29 серпня 2019 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області вирішити питання про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Білорусі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В обґрунтування позову зазначає, що вона звернулась до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Однак, їй було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Вважає, таку відмову протиправною, оскільки відповідачу було надано разом із заявою про надання дозволу на імміграцію визначені чинним законодавством та витребувані додатково документи.

Ухвалою суду від 09.10.2019 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, слухання справи призначено без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Сторонам надано строк для подачі до суду заяв по суті справи.

Від Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області в межах встановленого строку надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та наполягає на тому, що оскаржуване рішення УДМС України в Чернігівській області від 29.08.2019 № 158/19 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, без жодних порушень прав, свобод та законних інтересів позивача, а тому підстави для скасування зазначеного рішення відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено.

ОСОБА_1 (прізвище якої в подальшому змінено на « ОСОБА_1 ») народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Пилипча Ріпкинського району, Чернігівської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 1 від 06 січня 1938 року. Даний факт підтверджується Свідоцтвом про народження (посвідка про народження) № НОМЕР_1 (а.с.12).

У подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 06 листопада 1973 року в місті Мінськ, Білорусь, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено відповідний актовий запис № 941 від 06.11.1973. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с.13).

ОСОБА_1 у віці 81 року навесні 2019 року прибула в Україну з метою проживання за місцем свого народження в селі Пилипча, Ріпкинського району, Чернігівської області. Строк перебування в Україні їй було продовжено до 25.11.2019, про що міститься відповідна відмітка в паспорті.

01.06.2019 позивачка звернулася до Ріпкинського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ПІ (далі - Закон № 2491-III), оскільки вона народилася на території України.

До своєї заяви від 01.06.2019, окрім визначеного частиною п`ятою статті 9 Закону № 2491-ІІІ переліку документів, позивач додала посвідку про народження № НОМЕР_1 , згідно якої, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у селищі Пилипча, Чернігівської області.

Як зазначає відповідач, 10.06.2019 у зв`язку із уникненням фактів підробки документів УДМС України в Чернігівській області направило запит до Ріпкинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, в якому просило підтвердити/спростувати факт видачі Пилипчанською сільрадою Ріпкинського району на ім`я позивача посвідки про народження № НОМЕР_1 та, відповідно, факт її народження на території України.

Також, 10.06.2019 УДМС України в Чернігівській області направило запит до Державного архіву Чернігівської області, в якому просило підтвердити/спростувати факт народження позивача 06.01.1938 у селі Пилипча, Ріпкинського району, Чернігівської області.

22.07.2019 УДМС України в Чернігівській області отримало відповідь від Державного архіву Чернігівської області, згідно якої, книги реєстрації актових записів про народження по селу Пилипча Ріпкинського району Чернігівської області за 1938 рік на зберігання до архіву не надходили, про їх місцезнаходження архів даних не має, а тому архів не має можливості надати відомості про народження позивача.

09.08.2019 УДМС України в Чернігівській області отримало відповідь від Ріпкинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, згідно якої, в Державному реєстрі актовий запис про народження позивачки відсутній, а тому підтвердити чи спростувати факт видачі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 немає можливості.

Враховуючи не підтвердження факу народження позивачки ІНФОРМАЦІЯ_3 у селищі Пилипча, Ріпкинського району, Чернігівської області та видачі їй свідоцтва про народження № НОМЕР_1 Пилипчанською сільрадою Ріпкинського району Чернігівської області, УДМС України в Чернігівській області 29.08.2019 прийняло рішення № 158/19 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

Не погоджуючись з даним рішенням позивачка звернулась до суду.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно частини першої, третьої статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Стаття 6 Закону № 2491-III встановлює, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; ' 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно частини п`ятої статті 9 Закону № 2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа,, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пункт 11 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-III визначає, що крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 нього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України".

Згідно з пунктом 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред 'явлення повертається), та копія його сторінок: засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра: документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати. Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів. У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Відповідно позивачкою було надано разом із заявою про надання дозволу на імміграцію визначені чинним законодавством та витребувані додатково відповідачем документи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

В оскаржуваному рішення відповідачем не зазначено які саме неправдиві відомості зазначені в заяві про надання дозволу на імміграцію чи які саме подані позивачем документи є підробленими.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі Суомінен проти Фінляндії Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Відповідно до абз. другого частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Так, відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема і про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Аналізуючи дані положення кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-11)».

В даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надати дозвіл на імміграцію в Україну є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Скасувати Рішення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області № 15В/19 від 29 серпня 2019 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну .

Зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області вирішити питання про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Білорусі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13 листопада 2019 року.

Суддя О.В. Заяць