Справа № 1.380.2019.001601
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9882/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року, головуючий суддя Кузан Р.І., ухвалене о 16:33 год. у м. Львові, повний текст якого складено 15.08.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Бібрської міської ради Львівської області, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа - Бібрська міська рада Львівської області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо невжиття у відповідності до вимог чинного законодавства України заходів у затвердженні ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 23.01.2019 року №13-339/16-19СГ Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1 розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області. Відділом у Перемишлянському районі ГУ Держгеокадастру у Львівській області земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер. У з в`язку з цим, позивач звернулась до відповідача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області площею 2,0000 га. Проте, на думку позивача, відповідач протиправно відмовив їй листом від 07.03.2019 року №М-1655/0-1348/0/37-19 в затвердженні такого проекту. Позивач вважав допущену відповідачем бездіяльність, яка полягає в невжитті заходів у затвердженні проекту землеустрою, протиправною, з посиланням на те, що чинним законодавством встановлено вичерпній перелік підстав для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме, в разі невідповідності положень останнього вимогам чинного законодавства та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова з інших підстав чи за наявності інших недоліків не допускається. Позивач також вважав, що посилання відповідача на розпорядження КМУ від 31.01.2018 року № 60-р, є безпідставним. Таким чином, вказана бездіяльність спрямована на перешкоджання правам позивача на погодження розробленого проекту землеустрою та є протиправною.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо невжиття у відповідності до вимог чинного законодавства України заходів у затвердженні ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області оскаржило її в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в силу норм ст. 117 Конституції України та ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», - розпорядження КМУ від 31.01.2018 року №60-р є обов`язковим для виконання актом нормативного характеру, нормам ЗК України не суперечить, відтак невиконання його положень є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована за межами населеного пункту на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району.

23.01.2019 року ГУ Держгеокадастру у Львівській області наказом №13-339/16-9 СГ Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою надало ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району орієнтовною площею 2,0000 га. для ведення особистого селянського господарства.

Такий проект землеустрою для позивача розроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Після чого, Відділом у Перемишлянському районі ГУ Держгеокадастру у Львівській області, вказана земельна ділянки зареєстрована в Державному земельному кадастрі та присвоєно їй кадастровий номер, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельні ділянки №НВ-019 від 15.02.2019 року.

22.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держгеокадастру у Львівській області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га., для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером №:07:000:0054 за рахунок земель сільськогосподарського призначення розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району.

07.03.2018 року ГУ Держгеокадастру у Львівській області листом №М-1655/0-1348/0/37-19 відмовило позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки, посилаючись на те, що для прийняття відповідного рішення, є необхідність отримання погодження Бібрської міської об`єднаної територіальної громади шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що лист-відповідь відповідача не містить жодної з передбачених законом підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки, відтак вказана відмова є невмотивованою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частин 6-9 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст.50 Закону України Про землеустрій проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

1) завдання на розроблення проекту землеустрою;

2) пояснювальну записку;

3) копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

4) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

5) письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

6) довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями;

7) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

8) відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

9) копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва III - V категорії складності, які розташовані на земельній ділянці;

10) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

11) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

12) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

13) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

14) перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

15) викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

16) кадастровий план земельної ділянки;

17) матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

18) матеріали погодження проекту землеустрою.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у затвердженні проекту землеустрою, є вичерпними.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою є відсутність погодження Бібрської міської ради на передачу зазначеної земельної ділянки.

Так, розпорядження від 31.01.2018 року № 60-р Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад вимагає отримання погодження об`єднаних територіальних громад (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст.26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні). Однак, не отримання такого погодження не може бути підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою, оскільки це суперечитиме ст. 118 Земельного кодексу України.

Також суд зазначає, що відповідно до Закону України Про Кабінет Міністрів України розпорядження є актом Кабінету Міністрів України, який видається з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань, а тому посилання на такі документи як на підставу для унормування порядку отримання позиції органу місцевого самоврядування щодо проекту землеустрою є необґрунтованими.

Положення Земельного кодексу України забороняє вимагати інших погоджень проекту землеустрою, ніж встановлені відповідними статтями Земельного кодексу України, відтак відповідачем протиправно відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо покликань апелянта про те, що діяльність відповідача є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу, колегія суддів зазначає наступне.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження, в тому числі відповідача, завжди мають межі, встановлені законом.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (справа «Hasan and Chaush v. Bulgarіа» №. 30985/96).

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що не припустимим є втручання у дискреційні повноваження голови суду, що і є підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Сhahal v. thе United Kingdom, (22414/93) [1996] ЕСНR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з абзацу першого частини 5 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача як зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови відповідач зобов`язаний вчинити такі дії.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у справі №1.380.2019.001601 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 15.11.2019 року.