Справа № 440/1869/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 р.Справа № 440/1869/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові в адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Супрун Є.Б.) від 24.07.2019 року (повний текст рішення складено 25.07.2019 року) по справі № 440/1869/19

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернулася до суду із адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 28.03.2019 №ПЛ3734/157/АП/ПТ/ТД-ДФ, якою на позивача накладено штраф у розмірі 125 190,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства в частині допущення працівника до роботи без укладення трудового договору є помилковими, оскільки присутня у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" на час проведення інспекційного відвідування ОСОБА_2 функції продавця не виконувала, матеріальної винагороди не отримувала, перебувала в магазині лише очікуючи на ОСОБА_1 , яка від`їхала для оформлення трудового договору. В цей же день 14.03.2019 був укладений трудовий договір про працевлаштування ОСОБА_2 з 15.03.2019, про що надіслано повідомлення до територіального органу ДФС. На думку позивача, оскаржуване рішення про застосування до позивача штрафу є незаконним та прийнятим без врахування всіх обставин.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 28.03.2019 №ПЛ3734/157/АВ/П/ПТ/ТД-ДФ.

Стягнуто на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Повернуто позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України сплачений відповідно до квитанції №26577286-1 від 02.05.2019 судовий збір у сумі 483 грн 50 коп.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року та прийняти нове, яким визнати законною оскаржувану постанову відповідача про накладення на позивача штрафу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку щодо відсутності в діях позивача порушення вимог діючого законодавства. Зазначив, що оскільки за наслідками інспекційного відвідування встановлено факт допуску позивачем працівника ОСОБА_2 до роботи без належного оформлення трудових відносин, то оскаржувана постанова про накладення на позивача штрафу є законною та обґрунтованою.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Позивач просив провести розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач зареєстрована як фізична особа - підприємець.

На підставі аналізу "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі №71 1947 року, наказом начальника Управління Держпраці у Полтавській області від 12.03.2019 №64П наказано головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів І. Карпенко провести захід державного контролю щодо відповідності вимогам законодавства про працю, зокрема, у діяльності ФОП ОСОБА_1 (а.с. 33).

Згідно направлення на проведення заходу державного контролю від 14.03.2019 №522 (а.с. 34) у період з 14.03.2019 по 15.03.2019 інспектором праці Карпенко І.А. здійснено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" на предмет додержання нею вимог законодавства про працю, за результатами якого складений акт інспекційного відвідування від 15.03.2019 №ПЛ 3734/157/АВ (а.с. 35-39).

Як зазначено в акті інспекційного відвідування, 14.03.2019 в ході проведення інспекційного відвідування було виявлено, що в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" роботу продавців виконують ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2

Громадянка ОСОБА_2 , яка виконувала обов`язки продавця, а саме - здійснювала продаж товару, у своєму письмовому поясненні від 14.03.2019 зазначила, що "проходить стажування у ФОП ОСОБА_1 з подальшим працевлаштуванням в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". На момент проведення інспекційного відвідування 14.03.2019 о 10:55 год підтверджуючі документи про прийняття на роботу гр. ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 не надані.

В ході проведення подальшого інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 надано трудовий договір від 06.03.2017 про прийняття на роботу працівника ОСОБА_3 з 06.03.2017. В ході подальшого інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 15.03.2019 надані трудовий договір від 14.03.2019, укладений між нею та працівником ОСОБА_2 , наказ №5 від 14.03.2019 "Про прийняття на роботу" на посаду продавця продовольчих товарів працівника ОСОБА_2 з 15.03.2019, "Повідомлення про прийняття працівника на роботу" надіслане до Гадяцького управління Лохвицької ДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та квитанція №2 від 14.03.2019 (о 12:34:47 год) за реєстраційним номером 16815289.

Враховуючи факт, що на момент проведення інспекційного відвідування вищевказані документи інспектору надані не були, відповідач дійшов висновку, що працівник ОСОБА_2 була допущена до роботи ФОП ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин.

Рішенням Управлінням Держпраці у Полтавській області від 18.03.2019 №ПЛ3734/157/АВ/П/ПТ/ТД розгляд справи про накладення штрафу відповідно до ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю призначено на 28.03.2019 (а.с. 48). Дане рішення направлено ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням 18.03.2019 та вручено останній, про що свідчить підпис (а.с. 50).

За результатами розгляду справи Управлінням Держпраці у Полтавській області 28.03.2019 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ3734/157/АВ/П//ПТ/ТД-ФС, якою за порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125 190,00 грн (а.с. 52).

Позивач, не погоджуючись із правомірністю встановлених за наслідком інспекційного відвідування висновків відповідача про порушення позивачем вимог діючого законодавства та прийнятою на її підставі постановою про накладення штрафу, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу через відсутність в діях позивача порушення, що полягало у фактичному допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V.

Статтею 1 вищевказаного Закону визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 № 2694-XII, державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Так, пп. 16 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) визначено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства у сфері охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, проведення робіт з утилізації звичайних видів боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення та перевірки їх знань.

Згідно з пп. 5 п. 6 Положення №96, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Відповідно до абзацу першого пункту 7 вказаного Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На момент виникнення спірних правовідносин процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, була визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" № 295 від 26.04.2017 (далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Підстави проведення інспекційного відвідування встановлені в пункті 5 Порядку №295, відповідно до якого інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 19 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (надалі - Порядок № 509), штрафи накладаються головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до ст. 265 КЗпП України, згідно з якими, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, у разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Із аналізу наведених норм слідує, що відповідальність згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

За змістом наведеної норми відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. Тобто, повинен бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Положеннями ч. 3 ст. 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики та адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, вирішальне значення при розгляді даної справи є з`ясування факту допуску позивачем гр. ОСОБА_2 до роботи без укладання трудового договору.

Разом з тим, надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вказано в акті інспекційного відвідування, дійшовши висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, перевіряючи виходили з того, що гр. ОСОБА_2 виконувала обов`язки продавця, а саме - здійснювала продаж товару, оскільки у своєму письмовому поясненні від 14.03.2019 зазначила, що "проходить стажування у ФОП ОСОБА_1 з подальшим працевлаштуванням в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі наказу від 14.03.2019 №5 (а.с. 44) гр. ОСОБА_2 прийнято на роботу з 15.03.2019 до ФОП ОСОБА_1 на посаду продавця продовольчих товарів з укладанням письмового трудового договору (а.с. 46). При цьому, роботодавець виконав обов`язок щодо повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про факт прийняття працівника на роботу, про що свідчить повідомлення про прийняття працівника на роботу від 14.03.2019, подане до ГУ ДФС у Полтавській області (Лохвицький р-н) (а.с. 47).

Вищевказані документи було надані позивачем як під час інспекційного відвідування, так і під час судового розгляду справи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник позивача наголошував, що 14.03.2019 о 08:00 год відбулася зустріч, на якій була досягнута згода на працевлаштування гр. ОСОБА_2 . На момент перевірки ОСОБА_2 чекала позивача в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", оскільки ОСОБА_1 в цей час відправляла повідомлення про прийняття працівника на роботу до контролюючого органу. Цього ж дня сторони оформили трудові відносини, уклавши відповідний договір.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів існування саме трудової діяльності ОСОБА_2 в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", зокрема, доказів придбання інспекторами продукції або вчинення жодних інших дій на підтвердження факту наявності саме трудових відносин, з визначенням характеру цих взаємовідносин.

При цьому, факт лише присутності ОСОБА_2 у магазині, де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 не свідчить про виконання неї функцій продавця з продажу товару, адже законодавство передбачає відповідальність саме в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. Тобто, повинен бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці, що відповідачем не було встановлено та доказів не надано.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на момент проведення інспекційного відвідування гр. ОСОБА_2 не перебувала сама у приміщенні магазину, а знаходилась разом із гр. ОСОБА_3 із якою у позивача офіційно були оформлені трудові відносини.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту інспекційного відвідування, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача порушення, що полягало у фактичному допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є протиправною, оскільки прийнята без врахування всіх обставин, які мали значення для її прийняття, в зв`язку з чим підлягає скасуванню у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року по справі №440/1869/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 18.11.2019 року.