Справа № 420/4100/19
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2019-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4100/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Токмілової Л.М.
секретаря судового засідання Сердюк І.С.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Размашкіної Н.І.
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування Наказу №481 від 19.06.2019 року, Наказу №1085-о від 20.06.2019 року, стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідно до наказу №481 від 19.06.2019 року, з метою встановлення всіх обставин неналежного виконання службових обов`язків ОСОБА_2 , на виконання доручення в.о. Голови ДФС та відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, наказано провести з 24.06.2019 по 23.07.2019 службове розслідування стосовно старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Юзефовича ОСОБА_3 . Оскаржуваний наказ був прийнятий за результатами тематичної перевірки, які були викладені у акті тематичної перевірки. Проте, обставини, що викладені у акті та стали основою для прийняття оскаржуваного наказу, на думку позивача, не відповідають дійсності, є спотвореними та перекрученими. Позивач вказує, що спосіб та порядок проведення службового розслідування відносно посадових осіб складу податкової міліції не передбачений чинним законодавством. Крім того, позивач вказує, що положенням про Державну фіскальну службу України не передбачено повноваження в.о. Голови ДФС призначати службове розслідування відносно осіб особового складу податкової міліції. Крім того, позивач також вважає, що прийнятий наказ №1085-о від 20.06.2019 року «Про відсторонення від посади ОСОБА_2 » є протиправним, оскільки підставою для його прийняття став оскаржуваний наказ про призначення проведення службового розслідування.
Ухвалою суду від 11.07.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.
Ухвалою суду від 05.09.2019 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів.
16.09.2019 судом закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судовому засіданні призначеному на 05 листопада 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов та у запереченнях на відповідь на відзив.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив, відповідь на відзив, та заперечення, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
ОСОБА_2 працює на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки.
19.06.2019 року в.о. Голови Державної фіскальної служби Власовим О. було прийнято Наказ №481 «Про проведення службового розслідування».
Відповідно до даного наказу, з метою встановлення всіх обставин неналежного виконання службових обов`язків старшим оперуповноваженим з особливо важливих справ відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Юзефовичем Є.В., викладених у доповідній записці Департаменту внутрішнього аудиту від 23.05.2019 року №865/99-99-06-01-03-20, на виконання пункту 1 доручення в.о. Голови ДФС від 24.05.2019 року №236/99-99-01-25д (25) до Доповідної, відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, наказано провести з 24.06.2019 по 23.07.2019 року службове розслідування стосовно старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Юзефовича Є.В.
Зокрема, підставою для призначення та проведення службового розслідування передували наступні факти.
31.01.2019 року до начальника ГУ ДФС у Чернівецькій області Шпака В. надійшла доповідна записка від заступника начальника ГУ ДФС у Чернівецькій області ОСОБА_4 , в якій вона вказала, що вранці 31.01.2019 року, з невідомих причин не змогла відчинити свій кабінет №411, що знаходиться на 4 поверсі адміністративної будівлі ГУ ДФС в Чернівецькій області по вул. Героїв Майдану 200а, м. Чернівці.
У вказаній записці ОСОБА_5 зазначено, що під час перебування її в кабінеті помічено сліди зовнішнього втручання, а саме: дерев`яна стружка на підлозі, знаходження меблів не на своєму місці.
В подальшому, 01.02.2019 року невстановленими працівниками ГУ ДФС у Чернівецькій області близько 09 год. 00 хв. у кабінеті заступника начальника ГУ ДФС у Чернівецькій області ОСОБА_4 . виявлено невідомий технічний засіб, який мав ознаки пристрою для зняття аудіо та відео спостереження.
Про вказану подію повідомлено ГУНП у Чернівецькій області та зареєстровано 01.02.2019 року відповідне повідомлення.
За фактом повідомлення, в ході огляду місця події співробітниками ДБР України, за участю представників прокуратури, слідчих ГУНП та відділу з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДФС у Чернівецькій області виявлено та вилучено невідомий предмет, який містив ознаки спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та встановлено ознаки стороннього проникнення у службовий кабінет.
У зв`язку із вказаними обставинами, начальником ГУ ДФС у Чернівецькій області підготовлено доповідну записку щодо надзвичайної події в ГУ ДФС у Чернівецькій області, яка надійшла до ДФС України листом від 04.04.2019 №2110/8/24- 13-25.
У доповідній записці зазначено, що працівниками ГУ ДФС у Чернівецькій області було встановлено факт знаходження в нічний період доби в приміщенні ГУ ДФС у Чернівецькій області, зокрема старшого оперуповноваженого з ОВС відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів ГУВБ ДФС України ОСОБА_6 та старшого оперуповноваженого з ОВС відділу оперативного забезпечення територіальних, органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України ОСОБА_7 та невстановлених осіб. У доповідній записці також порушено питання щодо необхідності проведення службового розслідування відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та їх безпосередніх керівників, а саме: начальника відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України Мунтяна С.М. та заступника начальника відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України ОСОБА_8 .
За результатами розгляду вказаної доповідної записки, департаментом внутрішнього аудиту підготовлено на ім`я ОСОБА_9 доповідну записку №563/99-99-06-01-03-18 від 12.04.2019 року, де було зазначено, що потребує розгляду питання щодо необхідності призначення службового розслідування відносно осіб, зазначених у доповідній записці начальника ГУ ДФС у Чернівецькій області. На вказаній доповідній записці накладено резолюцію ОСОБА_9 «Прошу провести перевірку та доповісти».
На виконання доповідної записки №563/99-99-06-01-03-18 від 12.04.2019 року, Департаментом внутрішнього аудиту здійснювались заходи щодо організації перевірки за інформацією ГУ ДФС у Чернівецькій області щодо надзвичайної події.
Наказом №340 від 25.04.2019 року в.о. голови ДФС України ОСОБА_10 , яким наказано департаменту внутрішнього аудиту провести з 25.04.2019 року по 15.05.2019 року тематичну перевірку Головного управління ДФС у Чернівецькій області та Головного управління внутрішньої безпеки із зазначених у доповідній записі питань. Також для проведення тематичної перевірки вирішено утворити робочу групу, керівником робочої групи призначено головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за діяльністю у сфері боротьби з правопорушеннями управління організації внутрішніх перевірок податкової сфери Департаменту внутрішнього аудиту Дроняка С.
В ході перевірки, робочою групою зібрано інформацію, підготовлено інформаційну довідку, отримано пояснення від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та їх безпосередніх керівників, а саме: начальника відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України Мунтяна С. ОСОБА_11 . та заступника начальника відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України ОСОБА_8 .
За результатами проведення тематичної перевірки ГУВБ ДФС було складено акт від 15.05.2019 року №791/99-99-06-01-03-20.
Департаментом внутрішнього аудиту підготовлено та погоджено проекти наказів про відсторонення від посади ОСОБА_2 та наказ про проведення службового розслідування відносно ОСОБА_2
19.06.2019 року в.о. Голови Державної фіскальної служби Власовим О. прийнято наказ №481 «Про проведення службового розслідування» відносно ОСОБА_2
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.2 ст.5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.1 ст.64 Закону №889-VIII, за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 1 ст.65 Закону №889-VIII встановлено, що підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ч.1 ст.66 Закону №889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:
3) попередження про неповну службову відповідність;
4) звільнення з посади державної служби.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Накладення дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження можливо за умов, визначених п. 6 ч. 2 ст. 65 Закону №889-VIII, з підстав недотримання правил внутрішнього розпорядку.
Частиною 1 ст. 67 Закону України «Про державну службу» встановлено, що дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.
Більш того, ч. 3 ст. 71 Закону України «Про державну службу» визначає, що подання дисциплінарної комісії має виключно рекомендаційний характер та не може вважатися встановленою обставиною притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.
Позивач в своїй позовній заяві посилається на ч.1 ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (далі - Статут), ч. 1 ст.3 та Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою КМУ від 21.05.2014 №236 та робить висновок, що посада в.о. Голови ДФС не є посадою, згідно з якою голова може призначити службове розслідування відносно осіб начальницького складу податкової міліції, оскільки це не є повноваження. Дане твердження позивача спростовується відповідачем на підставі наступного.
Згідно ч. 1 ст. 3 Статут визначено, що начальник - особа начальницького складу, яка має право віддавати накази та розпорядження, застосовувати заохочення і накладати дисциплінарні стягнення або порушувати клопотання про це перед старшим прямим начальником.
Статтею 13 Статуту визначено, що Міністрові внутрішніх справ України належить право накладати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, на всіх осіб рядового і начальницького складу.
Інші начальники накладають дисциплінарні стягнення в межах прав, наданих їм міністром внутрішніх справ України.
Начальник, який не наділений правом накладання дисциплінарних стягнень, має право порушити перед старшим прямим начальником клопотання про притягнення особи рядового або начальницького складу до дисциплінарної відповідальності.
Правом накладання дисциплінарних стягнень користуються тільки прямі начальники.
При цьому, Позивачем не враховано, що Наказом ДФС від 15.06.2017 №421 «Про організацію добору кадрів у Державній фіскальній службі України» затверджено Порядок призначення на посади та звільнення з посад працівників номенклатури Голови ДФС (далі - Порядок №421) та інструкцію про порядок призначення та звільнення з посад осіб начальницького складу податкової міліції.
Так, п.п. 1.1.1. п.1.1. Порядку №421 визначено, що до номенклатури посад в апараті ДФС, її територіальних органах призначення, переведення на які та звільнення з яких проводиться Головою ДФС належить керівники та інші працівники структурних підрозділів апарату служби. Та згідно номенклатури посад підрозділів податкової міліції ДФС у апараті ДФС призначаються особи начальницького складу підрозділів податкової міліції, підрозділи внутрішньої безпеки.
Тобто, начальником який призначає, звільняє осіб та який може призначати службові розслідування в апараті ДФС є саме Голова ДФС.
Тобто, єдиною правовою підставою щодо визначення наказу про призначення службового розслідування є підписання без належних повноважень Головою ДФС та відсутність порядку проведення службових розслідувань.
Частиною 1 статті 68 Закону України «Про державну службу передбачено, що дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.
Пунктом 2 частини 2 статті 68 Закону України «Про державну службу» передбачено, що на державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В» накладаються (застосовуються) Дисциплінарні стягнення такі як, зауваження - суб`єктом призначення та інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.
За приписами ч.ч. 1-4 ст. 69 Закону України «Про державну службу» для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», утворює керівник державної служби у кожному державному органі. Дисциплінарна комісія діє у складі не менше шести членів. До складу дисциплінарної комісії включаються державні службовці державного органу, представники виборного органу первинної профспілкової організації з числа державних службовців, а в разі відсутності профспілкової організації - представники державних службовців, обрані на загальних зборах (конференції) державних службовців державного органу, а також можуть включатися представники громадських об`єднань, які мають досвід роботи у сфері державного управління, державної служби або за юридичним фахом.
З системного аналізу викладених положень законодавства вбачається, що дисциплінарне стягнення - це передбачена законом міра примусу, що застосовується певним органом до працівника, який порушив трудову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок. При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність всіх елементів складу дисциплінарного проступку: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони, а також врахувати інші обставини, що мають значення (ступінь тяжкості, наявність шкоди, особу працівника, тощо).
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236 (далі Положення 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Пунктом 5 Положення №236 визначено, що ДФС з метою організації своєї діяльності, зокрема, здійснює добір кадрів в апарат ДФС та на керівні посади в територіальні органи, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників апарату ДФС, її територіальних органів та організовує свою роботу і роботу територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління.
Згідно з пунктом 9 Положення №236, ДФС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.
Підпунктом 12 пункту 11 Положення №236 голова ДФС приймає на роботу та звільняє з роботи в порядку, передбаченому законодавством, працівників ДФС.
Структуру апарату ДФС затверджує її Голова за погодженням з Міністром фінансів (пункт 14 Положення №236).
Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази Державної фіскальної служби № 481 від 19.06.2019 року та №1085-о від 20.06.2019 року прийнято відповідною особою, яку визначено Законом України «Про державну службу» за результатами отримання інформації про можливе вчинення дисциплінарного порушення позивачем.
Суд також не бере до уваги доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу №1085-о від 20.06.2019 року, яким позивача відсторонено від виконання службових обов`язків, з огляду на наступне.
За визначенням одного з відомих професорів ОСОБА_12 університету ОСОБА_13 з теми fair procedure, поняття «процедури» це кроки, які вживаються, або способи, які застосовуються для прийняття рішення та запроваджують дії або вирішують справу певним чином в юридичному або адміністративному контексті. А поняття «процес» це зручний загальний термін, який включає сукупність процедур стосовно рішення чи дії (D.J.Galligan. Due Process and ІНФОРМАЦІЯ_1 Procedures. A Study of Administrative Procedures. Oxford University Press Inc., New York. Reprinted. 2004. р.8).
Принципи правової процедури вже стали універсальними через рішення Європейського суду з прав людини і поширюються як на процесуальне судочинство, так і на правові процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень під час прийняття відповідних актів стосовно прав, свобод та законних інтересів людини.
Втім, вказана доктрина правової процедури по суті була використана в практиці Конституційного Суду України. У рішеннях від 28 лютого 2018 року про визнання неконституційним закону про мову та від 26 квітня 2018 року про визнання неконституційним закону про референдум Конституційний Суд України, вказавши на прямий зв`язок дотримання «належної процедури» та гарантій прав і законних інтересів людини і громадянина, фактично надав процедурним принципам владного обов`язкового значення. Тобто, якщо було порушено належну правову процедуру в парламенті чи в іншому органі публічної влади немає сенсу перевіряти змістову частину відповідного акта, оскільки він є нікчемним.
Саме поняття «право» (англ. law) охоплює не лише конституції, міжнародне право, статутне право та підзаконні акти, а й також де доречно суддєстворене право (judge-made law), як-то норми загального права (всі вони зобов`язальної природи). Як зазначено в пункті 46 коментарю до документа Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія) «Мірило правовладдя» (ухвалений Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні 11-12 березня 2016 року), будь-який припис права має бути приступним і передбачуваними. (2017 року)
Викладене дозволяє вжити поняття «правова процедура», що цілком охоплюється розумінням rule of law принципом верховенства права (або мірилом правовладдя). Про це йдеться в зазначеному коментарі до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя».
Засаднича вимога правовладдя полягає в тому, що повноваження органів публічної влади має бути визначено приписами права. Позаяк законність висунуто щодо дій посадовців публічної влади, вона так само вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень і, як наслідок дотримувалися процесових і матеріальних приписів права (пункт 45 згаданого коментарю).
Таким чином, дотримання процесових, у тому числі, процедурних норм, є юридичною вимогою, згідно з якою держава, яка керується принципом верховенства права (мірило правовладдя), повинна поважати і враховувати права особи, а також визначати процедурні межі здійснення повноважень органами публічної влади.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року №5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.
Тому, коли йдеться про вчинення дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Таким чином, повноваження на здійснення дискреції для органу, по суті, дуже часто перетворюється на свавілля, потребує унормованого визначення правової процедури ним самим.
Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.
Верховний Суд у цій постанові також вказав, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень.
Отже, наказ №1085-о від 20.06.2019 року прийнятий відповідно до процедури та є необхідним при проведенні службового розслідування.
Окрім того суд зазначає, що фактично вищезазначений наказ на момент розгляду справи є реалізованим.
Як вже було зазначено вище, приписами Закону України «Про державну службу» визначені вичерпні дії дисциплінарної комісії щодо порядку формування та розгляду дисциплінарної справи.
В частині позову щодо стягнення моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., суд вважає за необхідне відмовити, з огляду на наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що протиправними діями відповідача як суб`єкта владних повноважень порушено його права, оскільки такі дії завдали йому моральних страждань.
Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідача.
Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.
Позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з Державної фіскальної служби України моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За приписами ст. 72 ч. 1-3 Закону України "Про державну службу" на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків. Невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення. Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.
Отже, у випадках, коли невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, державний службовець обов`язково відстороняється від виконання посадових обов`язків. В інших випадках, таке рішення приймається на розсуд керівника.
Враховуючи, що на час ініціювання дисциплінарного провадження, в діях позивача вбачались ознаки дисциплінарного проступку і відповідач наділений правом відсторонити його від виконання обов`язків, суд не вбачає підстав для скасування наказу №1085-о від 20.06.2019 року.
Доводи позивача не спростовують факту правомірності оскаржуваних наказів №481 від 19.06.2019 року та №1085-о від 20.06.2019 року, а наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази свідчать про обґрунтованість вказаних наказів.
За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ Перехідні положення КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 15 листопада 2019 року.
Суддя Токмілова Л.М.

.