Справа № 620/3315/19
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 листопада 2019 року м. Чернігів Справа № 620/3315/19

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Бородавкіна С.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича про зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) 12.11.2019 звернулась до суду з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича (далі - Уповноважена особа), у якому просить зобов`язати відповідача надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни/доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду, в частині рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на суму вкладу (залишку на поточному рахунку) 54 585,59 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом).

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Справою адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких була перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, якщо мова йде про захист цивільного права, незважаючи на виконання публічно-владних управлінських функцій відповідними суб`єктами владних повноважень шляхом прийняття рішень, здійснення дій чи бездіяльності, якщо в результаті вони спрямовані на реалізацію цивільного права, то захист відповідного порушеного права чи інтересу має відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Вказана позиція неодноразово зазначалась Верховним Судом, у тому числі у рішеннях від 27.06.2018 у справі №815/6945/16, від 14.03.2018 у справі №396/2550/17, від 16.10.2018 у справі №804/14296/15.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, 14.03.2016 між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір №980-054-000001541 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)».

Також 14.03.2016 ОСОБА_6 переоформила депозит, термін дії якого закінчився, уклавши з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» договір №980-054-000203549 «Суперкапітал» (новий) (з виплатою процентів в кінці строку), яким передала вказаному товариству у власність грошові кошти в сумі 52 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцем є племінниця - ОСОБА_1 .

Для оформлення спадкових справ та видачі спадкоємцю Свідоцтва про прав на спадщину, приватним нотаріусом до ПАТ «Банк Михайлівський» було надіслано запити про наявність грошових вкладів, банківських рахунків, карткових рахунків та заповідальних розпоряджень на них, дату відкриття рахунків, суми грошових вкладів та залишок коштів на рахунках і цінних паперів на ім`я ОСОБА_6.

Листами від 20.03.2019 №02-5091/19 та від 10.04.2019 №02-6453/19 Фонд гарантування вкладів повідомив, що за вкладами ОСОБА_6 , що були розміщені в ПАТ «Банк Михайлівський», станом на дату надання відповідей: гарантована сума відшкодування виплачена в 2017 році у повному обсязі, не отримана сума згідно реєстру акцептованих вимог кредиторів - відсутня. Цінні папери та відомості щодо наявності заповідальних розпоряджень ОСОБА_6 в банку відсутні.

Вищенаведене свідчить про існування спору між спадкоємцем, який вважає себе власником розміщених у банку коштів, і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, який на момент подання позову заперечує наявність неотриманих спадкодавцем сум згідно реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відносини, які склались між сторонами, мають приватно-правовий характер, оскільки ОСОБА_1 має намір отримати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування коштів за вкладом спадкодавця, які, у свою чергу, є об`єктом прав цивільних, і наявність яких Фондом заперечується.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 (справа №823/811/17) зазначив, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Зважаючи на наведене й ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Дана обставина згідно із пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Відповідно до частини шостої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне роз`яснити, що для вирішення спору позивачу необхідно звернутись до загального місцевого суду за правилами підсудності, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі наведеного та керуючись статтями 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за її позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича про зобов`язання вчинити певні дії та повернути позовну заяву із усіма доданими до неї матеріалами.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., сплачений відповідно до квитанції від 02.07.2019 №0.0..1.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст ухвали складений 18.11.2019.

Суддя С.В. Бородавкіна