Справа № 620/2444/19
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року Чернігів Справа № 620/2444/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Федорок К.М.,

за участю представника позивача Каленика В.С., представника відповідача Ананка Ю.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 24.07.2019 № 0 та від 24.07.2019 № 00.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у позивача наявні всі первинні бухгалтерські документи, які підтверджують взаємовідносини з ТОВ «ТК Інтегра», ТОВ «Смартбіз-технолоджі», ТОВ «Елістарс», а також використання придбаної у них продукції у власній господарській діяльності. Зазначає, що викладені в акті перевірки висновки ґрунтуються лише на податковій інформації та звітності контрагентів позивача, а не на аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів. Вказує, що контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, а позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначив, що за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки позивача встановлено, що позивачем не підтверджено документально факти транспортування (доставки) на підприємство товарно-матеріальних цінностей, розвантаження, приймання за кількістю та якістю, а також зберігання та використання товарів, які були придбані в грудні 2018 року у ТОВ «ТК Інтегра», ТОВ «Смартбіз-технолоджі», ТОВ «Елістарс». Вказує, що контрагентами позивача було здійснено постачання товару для покупця, за яким встановлено відсутність реального джерела його походження по ланцюгу постачання, тобто встановлено документальне оформлення господарської операції за відсутності факту її реального здіснення.

Вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» щодо правомірності формування податкової звітності з податку на додану вартість за грудень 2018 року по взаємовідносинах з ТОВ «Пріорс» (назва на момент проведення операцій ТОВ «ТК Інтегра»), ТОВ «Смартбіз-технолоджі», ТОВ «Елістарс», за результатами якої складений акт № 512/14/41609367 від 08.07.2019 (а.с. 26-52).

Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки було встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість, що сплачується до державного бюджету всього у сумі 657820 грн., в тому числі за грудень 2018 року на 657820 грн.; завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 64271 грн. ПДВ, в тому числі за грудень 2018 року на 64271 грн.

Такі висновки відповідача ґрунтуються на встановленні відсутності у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів, необхідних для вчинення дій, що становлять зміст оформлених господарських операцій з постачання товарів; не підтверджено придбання поставлених товарів, їх походження, якість, доставку (транспортування) та передачу на складі покупця; ТОВ «ТК Інтегра» внесено до Реєстру суб`єктів фіктивного підприємництва, керівник надав пояснення про свою непричетність до діяльності даного підприємства, а ТОВ «Смартбіз-технолоджі», ТОВ «Елістарс» є фігурантами кримінальної справи, порушеної за частиною другою статті 205, частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України, як підприємства, що «упродовж 2016-2018 років створені та придбані невстановленими особами з метою прикриття протиправної діяльності, спрямованої на формування безпідставного податкового кредиту підприємствам реального сектору економіки». Так, позивач отримав від ТОВ «ТК Інтегра», ТОВ «Смартбіз-технолоджі», ТОВ «Елістарс» паперові носії за формою первинних документів, в яких наведені відомості, що не відповідають фактичним (реальним) обставинам справи, оскільки дані податкового обліку не опосередковувались реальним рухом активів та не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій з продавцями товару в задекларованих обсягах.

На підставі вказаного акту відповідачем було винесено:

- податкове повідомлення-рішення від 24.07.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 822275 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 657820 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 164455 грн. (а.с. 20);

- податкове повідомлення-рішення від 24.07.2019 № 0 на завищення від`ємного значення ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 64271 грн. (а.с. 21).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9 вказаного Закону).

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

В силу підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

У відповідності до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1. статті 44 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

В силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів, зокрема, відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, які містять відомості про господарську операцію, та оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та/або його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ТК Інтегра» (постачальник) та ТОВ «Еко Комфорт Групп» (покупець) було укладено договір поставки від 01.12.2018, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару), в асортименті, кількості та цінами, вказаних у видаткових накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами даного договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити вказаний товар (а.с. 72-74).

Згідно пункту 2.2. вказаного договору постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад постачальника.

В подальшому між вказаними суб`єктами господарських відносин було укладено додаткову угоду № 1 від 10.12.2018 до договору поставки від 01.12.2018, згідно якої, зокрема, пункт 2.2 викладено в новій редакції, а саме: постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад покупця (а.с. 75).

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору були надані суду: видаткову накладну № 60 від 21.12.2018, складену в м. Маріуполь, про поставку щебню фракції 5-20 мм в кількості 2324 т; видаткову накладну № 61 від 18.12.2018, складену в м. Маріуполь, про поставку щебню фракції 5-20 мм в кількості 2324 т; видаткову накладну № 62 від 24.12.2018, складену в м. Маріуполь, про поставку щебню фракції 20-40 мм в кількості 2464 т; податкові накладні № 60 від 21.12.2018, № 61 від 18.12.2018, № 62 від 24.12.2018; витяг з Єдиного реєстру податкових накладних № 8022 (а.с. 92-98).

Також, між ТОВ «Смартбіз-технолоджі» (постачальник) та ТОВ «Еко Комфорт Групп» (покупець) було укладено договір поставки від 01.12.2018, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару), в асортименті, кількості та цінами, вказаних у видаткових накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами даного договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити вказаний товар (а.с. 69-70).

Згідно пункту 2.2. вказаного договору постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад покупця.

Водночас, між вказаними суб`єктами господарських відносин також було укладено додаткову угоду № 1 від 11.12.2018 до договору поставки від 01.12.2018, згідно якої, зокрема, пункт 2.2 викладено в редакції, яка також передбачає, що постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад покупця (а.с. 71).

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору були надані суду: видаткову накладну № 21 від 27.12.2018, складену в м. Суми, про поставку відсіву гранітного кількості 3200 т; видаткову накладну № 30 від 28.12.2018, складену в м. Суми, про поставку щебню фракції 20-40 мм в кількості 2464 т; видаткову накладну № 20 від 28.12.2018, складену в м. Суми, про поставку відсіву гранітного в кількості 7273 т; видаткову накладну № 19 від 26.12.2018, складену в м. Суми, про поставку піску (з доставкою) в кількості 2500 т; податкові накладні № 19 від 26.12.2018, № 20 від 28.12.2018, № 30 від 28.12.2018, № 21 від 27.12.2018; витяги з Єдиного реєстру податкових накладних № 8022 та № 7966 (а.с. 82-91).

Між ТОВ «Елістар» (постачальник) та ТОВ «Еко Комфорт Групп» (покупець) також було укладено договір поставки від 01.12.2018, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару), в асортименті, кількості та цінами, вказаних у видаткових накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами даного договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити вказаний товар (а.с. 66-67).

Згідно пункту 2.2. вказаного договору постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад постачальника.

В подальшому між вказаними особами було укладено додаткову угоду № 1 від 15.12.2018 до договору поставки від 01.12.2018, згідно якої, зокрема, пункт 2.2 викладено в новій редакції, а саме: постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад покупця (а.с. 68).

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору були надані суду: видаткову накладну № 22 від 24.12.2018, складену в м. Суми, про поставку піску (з доставкою) в кількості 2500 т; видаткову накладну № 21 від 20.12.2018, складену в м. Суми, про поставку відсіву гранітного в кількості 5000 т; податкові накладні № 21 від 20.12.2018, № 22 від 24.12.2018; витяг з Єдиного реєстру податкових накладних № 7966 (а.с. 76-80).

На підтвердження реальності вищевказаних господарських операцій позивачем було надано суду договір про надання послуг відповідального зберігання від 01.12.2018, укладений між ПП «Кассиель» (зберігач) та ТОВ «Еко Комфорт Групп» (поклажодавець), згідно умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності (товар). Згідно даного договору товаром є: пісок, щебінь, інші будівельні матеріали чи сировина. Зберігач здійснює зберігання товару за наступною адресою: м. Чернігів, вул. І.Маземи, 59-а (а.с. 130-133).

Так, за актами прийому-передачі позивач передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання наступне майно: 18.12.2018 щебінь фракції 5-20 мм у кількості 2324 т; 21.12.2018 щебінь фракції 5-20 мм у кількості 2324 т, відсів гранітний у кількості 5000 т; 24.12.2018 щебінь фракції 20-40 мм у кількості 2464 т, пісок у кількості 2500 т; 26.12.2018 пісок у кількості 2500 т; 27.12.2018 відсів гранітний у кількості 3200 т; 28.12.2018 відсів гранітний у кількості 7273 т, щебінь фракції 20-40 мм в кількості 2464 т (а.с. 134-139).

Згідно договору оренди приміщень № 429 від 15.06.2010, додаткових угод № 1 від 04.07.2013 та № 2 від 27.09.2013 до вказаного договору, укладених між ВАТ «Домобудівник» та ПП «Кассиель», останнє орендувало 250 кв. м офісних приміщень та 5800 кв. м виробничих приміщень (а.с. 142-148).

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Так, долучені до матеріалів справи видаткові накладні № 60 від 21.12.2018, № 61 від 18.12.2018, № 62 від 24.12.2018 по взаємовідносинах позивача з ТОВ «ТК Інтегра» не відповідають вимогам, встановленим частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки означені документи в порушення норм цієї статті не містять обов`язкових реквізитів, а саме прізвища та ініціалів особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції від імені ТОВ «ТК Інтегра».

Крім того, відповідачем на підтвердження ознак фіктивності контрагента позивача, ТОВ «ТК Інтегра», як суб`єкта господарювання, надано суду копію пояснень директора ОСОБА_1 , які були відібрані міжрегіональним оперативним управлінням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в яких останній повідомив, що приблизно в листопаді 2018 року йому запропонували заробити грошей шляхом реєстрації на своє ім`я підприємства. ТОВ «ТК Інтегра» він не керував, не брав і не бере участі у здійсненні його фінансово-господарської діяльності, не підписував фінансово-господарські документи, довіреності на представництво інтересів не видавав, не оформляв та не подавав до ДПІ податкової звітності (а.с. 167-168).

Як було пояснено представником позивача в судовому засіданні, постачання товару, згідно умов укладених договорів, здійснювалося до складу покупця.

Водночас, було зазначено, що придбані щебінь, відсів гранітний та пісок доставлялися в м. Чернігів залізничним транспортом, перевантажувались у вантажні автомобілі та доставлялись до місця зберігання.

Так, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно наданих позивачем документів, видаткові накладні № 21 від 20.12.2018 та № 22 від 24.12.2018 про поставку ТОВ «Елістарс» відсіву гранітного в кількості 5000 т та піску в кількості 2500 т (а.с. 76-77), видаткові накладні № 19 від 26.12.2018, № 21 від 27.12.2018, № 20 та № 30 від 28.12.2018 про поставку ТОВ «Смартбіз-технолоджі» піску в кількості 2500 т, відсіву гранітного в кількості 3200 т, відсіву гранітного в кількості 7273 т, щебеню в кількості 2464 т відповідно (а.с. 82-85) були складені в м. Суми та підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» ОСОБА_2 у вказані у видаткових накладних дати.

Згідно актів прийому-передачі, також підписаних від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» директором ОСОБА_2 , вказані партії товару було передано на відповідальне зберігання в ті ж саме дні в м. Чернігові (а.с. 135-139), тобто постачання та розвантаження кожної з таких великих за обсягом партій сипучих будівельних матеріалів відбувалось протягом одного дня, крім партії відсіву гранітного в кількості 5000 т згідно видаткової накладної № 21 від 20.12.2018, передача на відповідальне зберігання якої відбулася на наступний день, 21.12.2018.

Вказане також стосується видаткових накладних № 61, № 60, № 62 про поставку щебеню в кількості 2324 т, 2324 т та 2464 т відповідно, які були складені в м. Маріуполь та підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» ОСОБА_2 . 18.12.2018, 21.12.2018 та 24.12.2018 (а.с. 92-94).

Згідно актів прийому-передачі, підписаних ОСОБА_2 , вказані три партії щебеню було передано на відповідальне зберігання в ті ж саме дні 18.12.2018, 21.12.2018 та 24.12.2018 в м. Чернігові (а.с. 134-136), тобто постачання та розвантаження кожної з таких великих за обсягом партій товару відбувалось протягом одного дня.

Беручи для розрахунку середню вантажопідйомність напіввагону, що використовується для перевезення сипучих вантажів, які не потребують захисту від атмосферних опадів, близько 70 т, то для перевезення найменшої за обсягом партії щебеню в кількості 2324 т знадобиться не менше 33 напіввагони, а партії відсіву гранітного в кількості 7273 т не менше 104 напіввагони.

Так, згідно наданих суду документів, позивачу за шість днів, 18.12.2018, 21.12.2018, 24.12.2018, 26.12.2018, 27.12.2018, 28.12.2018 було поставлено та ним передано на відповідальне зберігання 30049 т сипучих будівельних матеріалів, для доставки яких знадобилося би не менше 430 залізничних напіввагони, які потрібно розвантажити та перевести до місця зберігання в середмісті Чернігова міськими вулицями вантажним транспортом вантажопідйомністю 10-20 т.

Оцінюючи вищевикладені обставини, суд не вбачає фактичної можливості проведення позивачем господарських операцій на підставі наданих суду документів.

Суду не надано будь-яких доказів, що поставка та передача товару на відповідальне зберігання почалася значно раніше оформлення відповідних видаткових накладних та актів прийому-передачі.

Також, не викликають у суду сумніву при оцінці наданих позивачем облікових документів, як достовірних, доводи відповідача про те, що у ланцюгу постачання відсутні товари, у зв`язку з придбанням яких позивач задекларував податковий кредит.

У ТОВ «ТК Інтегра», ТОВ «Смартбіз-технолоджі» та ТОВ «Елістарс» відсутні матеріально-технічні, трудові ресурси, об`єктивно необхідні для здійснення господарських операцій з постачання товару в таких обсягах, що, зокрема, робить неможливим доставку товару на адресу позивача, як це передбачено умовами господарських договорів, розрахунок за придбаний товар позивач не здійснив.

Оцінюючи факт передачі позивачем придбаних у контрагентів товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання згідно договору від 01.12.2018 ПП «Кассиель», то суд не вбачає можливості надання вказаним підприємством передбачених договором послуг зберігання щебеню, відсіву гранітного та піску саме у виробничих приміщеннях, які ним були орендовані.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних, то суд зазначає, що ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відсутність ТТН, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Питання щодо наявності ТТН, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі № 813/552/15.

В даному випадку, оцінюючи в сукупності з іншими документами та обставинами проведених господарських операцій, факт відсутності у позивача ТТН дає підстави погодитися з доводами податкового органу, що ненадання доказів здійснення транспортування товару також є обставиною, яка підтверджує нереальність здійснення господарських операцій.

Так, на думку суду, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів. При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Вищеперелічені докази з урахуванням викладеної позиції щодо фактичної неможливості проведення описаних господарських операцій, а також обставин щодо діяльності ТОВ «ТК Інтегра», ТОВ «Смартбіз-технолоджі» та ТОВ «Елістарс», встановлених заходами податкового контролю, у своїй сукупності не спростовують заперечення контролюючого органу про безтоварність господарських операцій позивача з цими контрагентами, а дефекти первинних документів позбавляють такі документи статусу первинних документів, що підтверджують господарські операції.

У пункті 65 рішення Європейського суду з прав людини «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009, заява №3991/03, зазначено, що загальні інтереси спільноти полягають у підтриманні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ разом із її сукупністю нормам щодо нарахування ПДВ до сплати, податкових пільг, податкового кредиту та відшкодування ПДВ. Основними елементами підтримання такої стабільності слід визнати повне і своєчасне виконання усіма платниками ПДВ своїх зобов`язань щодо декларування та сплати ПДВ та, в кінцевому результаті, запобігання будь-яких видів шахрайських зловживань у вказаній системі. Щодо цього Суд визнає, що необхідно покладати край спробам зловживання у сфері оподаткування і що з метою попередження таких зловживань може бути розумним передбачати у національному законодавстві вимоги особливої обачливості для платників ПДВ.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.05.2019 у справі № 813/451/14, постанові від 08.10.2019 у справі № 826/6836/18.

Стосовно інших посилань учасників справи, то суд критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, податкові повідомлення - рішення від 24.07.2019 № 0 та від 24.07.2019 № 00 прийняті відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим визнанню протиправними та скасуванню не підлягають.

В силу частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

За приписами статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до частини першої статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, третя статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» необхідно відмовити повністю.

У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп» (вул. Реміснича, буд. 28, м. Чернігів, 14000, ) до Головного управління ДФС у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, 14000, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.11.2019.

Суддя підпис Н.М. Баргаміна

З оригіналом згідно

Рішення суду від 05.11.2019 не набрало законної сили.

< Суддя > Н.М. Баргаміна