Справа № 580/1699/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1699/19 Суддя (судді) першої інстанції: Бабич А.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:
Військова частина НОМЕР_1 (далі позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на користь відповідача завдану матеріальну шкоду на суму 41 204 грн. 09 коп.

Позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач після спливу строку проходження служби за призовом та видання наказу про звільнення, протиправно отримав на свій картковий рахунок грошові кошти в розмірі 28 400 грн. 54 коп. як одноразову грошову допомогу при звільненні, водночас, мав намір продовжити військову службу на посаді військового комісара Бориспільського об`єднаного міського військового комісаріату відповідно до наказу командувача Сухопутних військ ЗСУ від 16.05.2016 року № 214, при цьому, не повідомивши про зазначене своє безпосереднє керівництво, яким помилково нараховано та виплачено позивачеві додатково місячне грошове забезпечення за травень 2016 року на суму 12 803 грн. 55 коп. З огляду на це, відповідачем заподіяно грошові збитки на суму 41 204 грн. 09 коп., які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що вина відповідача полягає саме в не повідомленні ним керівництва продовжувати службу за контрактом, чим створено штучні умови для отримання грошової допомоги при звільненні.

В силу положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу розглянуто в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст. 311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи, відповідач, на підставі наказу Міністерства оборони України від 18.03.2015 № 42 (а.с. 15), був призначений на посаду командира самохідного артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_2 та зарахований до списків її особового складу, що підтверджується довідкою від 15.05.2019 (а.с. 16).

Наказом командувача сухопутних військ ЗСУ № 182 від 27.04.2016 відповідача звільнено з військової служби у запас ЗСУ(а.с. 18).

На підставі зазначеного наказу розпорядженням начальника штабу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 № 1092 від 29.04.2016 відповідача відряджено 29.04.2019 в пункт постійної дислокації смт. Дівички зі строком прибуття 30.04.2016 (а.с. 21).

Керуючись положеннями постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією» № 460 від 17.09.2014 у зв`язку із звільненням в запас на картковий рахунок відповідача 06.05.2016 здійснено нарахування та виплачено грошові кошти на суму 28 400 грн. 54 коп., що узгоджується з платіжним документом (а.с. 46) та роздавальною відомістю № 164 (а.с 45).

Наказом Командувача сухопутних військ Збройних Сил України № 202 від 10.05.2016 наказ № 182 від 27.04.2016 відмінено, як нереалізований та доведений до відома командування військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) від 10.05.2016 № 116/9/1/5960_т (а.с. 24-25).

При цьому, відповідно до роздавальної відомості №130 на виплату грошового забезпечення за квітень в травні 2016 року (а.с.41-42) та реєстру на виплату (а.с.43) позивачу в травні за квітень виплачено грошове забезпечення у сумі 12803 грн. 55 коп. І відповідно до роздавальної відомості №129 на доплату грошового забезпечення за квітень в травні 2016 року (а.с.47-48) та реєстру на виплату (а.с.49) позивачу в травні за квітень виплачено доплату грошового забезпечення у сумі 8383 грн. 33 коп.

Наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 16.05.2016 № 214 відповідача звільнено із займаної посади командира самохідного артилерійського дивізіону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 та призначено Військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим, відповідача виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження служби до Бориспільського об`єднаного міського військового комісаріату, що узгоджується із витягом з наказу № 139 від 25.05.2016.

При цьому, відповідно до роздавальної відомості №169 на виплату грошового забезпечення за травень в червні 2016 року (а.с.50-51) та реєстру на виплату (а.с.52) позивачу в червні за травень виплачено грошове забезпечення у сумі 12803 грн. 55 коп.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 127 від 31.05.2016 відповідач вважається таким, що приступив до виконання обов`язків на посаді військового комісара Бориспільського об`єднаного міського військового комісаріату.

Позивач стверджує, що в червні 2016 року, при нарахуванні грошового забезпечення з травень місяць, у зв`язку з великою кількістю військовослужбовців, яким нараховувалось грошове забезпечення, відповідача помилково не виключено із відомості нарахування та на його картковий рахунок зачислено суму 12 803 грн. 55 коп., тобто відбулось подвійне зарахування заробітної плати за ідентичні періоди, що, про що складено довідку про заборгованість відповідача від 08.07.2017 № 2562 (а.с. 40).

За наслідками службового розслідування наказом командира військової частини Польова пошта НОМЕР_2 від 11.11.2016 № 2201 (а.с. 33) притягнуто до дисциплінарної відповідальності помічника командира з фінансово-економічної роботи ОСОБА_2 та передбачено направлення копій матеріалів службового розслідування до Київського обласного військового обласного комісаріату для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності.

З метою повернення помилково нарахованих грошових коштів позивачем направлено запит до Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 №1924 від 31.05.2017 з вимогою добровільно повернути зазначені кошти з рахунку відповідача на банківські реквізити позивача (а.с. 35), однак, добровільно повернути кошти відповідач відмовився, внаслідок чого позивач звернувся до Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 із пропозицією зобов`язати ОСОБА_1 повернути кошти в сумі 41204,09 грн, які він незаконно отримав та в іншому випадку стягнути ці кошти відповідно до вимог законодавства України (а.с. 34).

Вважаючи, що ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду позивачу у сумі 41204,09 грн, останній звернувся до суду із даним позовом про її стягнення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних доказів наявності рахункової помилки (математичної помилки при підрахунку суми) та не доведено, що оспорювані кошти отримані відповідачем внаслідок його винних дій.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-ХІІ), Постановою Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією» від 17.09.2014 № 460 (далі Постанова № 460), Постановою Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23.06.1995 № 243/95-ВР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Положення № 243/95-ВР).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 1 ст. 26 вказаного закону також передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби у запас здійснюється, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби.

При цьому, відповідно до п. 1 Постанови № 460 військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Пунктом 4 вказаної постанови передбачено, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до витягу з Наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 2201 від 11.11.2016 (а.с.33) за наслідками службового розслідування щодо безпідставної виплати відповідачу вищевказаних коштів, встановлено, що їх виплата здійснена з вини помічника командира частини з фінансово-економічної роботи начальника служби капітана ОСОБА_2 , який не забезпечив контроль за витрачанням коштів та порушив фінансову дисципліну, а копії матеріалів службового розслідування відправити до Київського обласного військового комісаріату, для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності.

При цьому, в зазначеному наказі встановлено, що відповідачу на підставі Порядку № 460 здійснено нарахування грошових коштів в сумі 28 400 грн. 54 коп. та помилково повторно нараховано місячне грошове забезпечення за травень місяць 2016 року на суму 12 803 грн. 55 коп.

В свою чергу, витягом з наказу № 139 від 20.05.2016 встановлено виключити відповідача із списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 та зняти з усіх видів забезпечення, водночас, виплатити надбавку за виконання важливих завдань, окладу за військовим звання та з урахування надбавки за вислугу років, щомісячну премію, щомісячну додаткову грошову винагороду по день виключення зі списків особового складу з урахуванням стягнень та заохочень.

З роздавальної відомості № 130 на виплату грошового забезпечення за квітень в травні 2016 року вбачається, що відповідачу виплачено 12 803 грн. 55 коп.

З роздавальної відомості № 129 на доплату грошового забезпечення за квітень в травні 2016 року вбачається, що відповідачу виплачено 8 383 грн. 33 коп.

Роздавальною відомістю № 169 на виплату грошового забезпечення за травень в червні 2016 року встановлено, що відповідачу виплачено 12 803 грн. 55 коп.

Відтак, оскільки позивач до 20.05.2016 року все ще був включений до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 , що узгоджується із наказом № 139 від 20.05.2016 та підтверджується роздавальними відомостями № 129, 130, 169, останнє грошове забезпечення в червні за травень було здійснене в передбаченому законом порядку, а доводи позивача про наявність факту подвійної виплати грошового забезпечення спростовується наявними в матеріалах справи розрахунковими документами.

З приводу того, що відповідач не повідомив позивача про намір продовжувати службу за контрактом, чим створив штучні умови для отримання грошової допомоги при звільненні на суму 28 400 грн. 55 коп., суд зазначає наступне.

Згідно з п 2.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 особи офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, за результатами проведеного атестування не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку служби за призовом можуть подати рапорт про прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. Прийняття на військову службу за контрактом офіцерів, які проходять військову службу за призовом, може здійснюватись як на посади у військовій частині, де проходила служба за призовом, так і на інші посади офіцерського складу в інших військових частинах. У такому разі рапорт військовослужбовця разом з двома примірниками контракту, поданням до призначення на іншу посаду та іншими необхідними документами надсилаються за підпорядкованістю посадовій особі, зазначеній у підпункті 2 пункту 16 Положення. Прийняття на військову службу за контрактом таких офіцерів здійснюється після закінчення встановленого строку служби за призовом.

Апелянтом зазначено, що відповідач жодного рапорту про виявлення бажання проходити військову службу за контрактом не подавав, натомість, такі рапорти повинні реєструватися у стройовій частині військової частини, але в останній вони відсутні, як і доказ подачі такого рапорту відповідачем.

Пунктом 2.9 вказаної Інструкції встановлено, що подання рапорту про прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу є можливим за умови наявності результатів проведеного атестування не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку служби.

З вказаної норми вбачається, що подання рапорту на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу є можливим за умови наявності результатів проведеного атестування, однак, матеріали справи не містять інформації про результати проведеного атестування відповідача в період проходження військової служби в військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , а тому підстав для подання зазначеного рапорту не було.

При цьому, вказана норма за формою закріплення бажаної поведінки суб`єктів права не є імперативною, оскільки дозволяє стороні регульованих відносин самостійно визначати свої права й обов`язки, а тому твердження позивача, що такі рапорти повинні реєструватися у стройовій частині військової частини є безпідставними.

Втім, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з тим, що оскільки станом на час виплати відповідачу одноразової грошової допомоги він не виключений зі списків особового складу військової частини та у подальшому продовжив військову службу на посаді військового комісара Бориспільського ОМВК, права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби він не набув. Отже, грошова допомога при звільненні в сумі 28 400 грн. 54 коп. відповідачу нарахована безпідставно.

Оцінюючи доводи позивача, що виплачені відповідачу кошти є заподіянням грошових збитків, суд дійшов до висновку, що підстави та порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами регулює Положення № 243/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 Положення № 243/95-ВР за шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України.

Пунктом 2 Положення № 243/95-ВР передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Згідно з п. 3 Положення № 243/95-ВР Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Водночас, в п 4 Положення № 243/95-ВР зазначено, що відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.

Відповідно до абз. 2 п. 17 Положення № 243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 29 зазначеного положення встановлено, що у разі, якщо військовослужбовця переведено на нове місце служби до прийняття рішення про відшкодування заподіяної ним шкоди, то матеріали розслідування, дізнання, рішення органів попереднього слідства та суду або витяг з акта ревізії, перевірки, інвентаризації надсилаються у п`ятиденний термін після закінчення розслідування, ревізії, перевірки чи інвентаризації на нове місце служби винного для притягнення його до матеріальної відповідальності. Командир (начальник) військової частини за новим місцем служби винної особи зобов`язаний у 15-денний термін з дня надходження матеріалів про заподіяння шкоди видати наказ щодо притягнення цієї особи до матеріальної відповідальності.

При цьому, у п. 31 Положення № 243/95-ВР зазначено, що у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм Положення № 243/95-ВР, суд дійшов висновку, що істотними підставами притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків є: заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправної їх поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди, вини у заподіянні шкоди, при цьому наявність наведених обставин встановлюється шляхом проведення розслідування.

Згідно з п. 23 Положення № 243/95-ВР, якщо вину військовослужбовця чи призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

Доказів проведення розслідування, за результатами якого було видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності відповідача та стягнення з нього вищевказаних виплачених йому коштів позивачем надано не було, як і не доведено факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди на суму 41 204 грн. 09 коп.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист від 19.06.2017 ІНФОРМАЦІЯ_4 про повернення без виконання матеріалів справи підполковника ОСОБА_1 , щодо стягнення грошових коштів в сумі 41 204 грн. 09 коп. на адресу військової частини НОМЕР_1 (згідно зі спільною директивою Міністра оборони України та начальника Генерального штабу Збройних сил України від 26.04.2017 року Д-322/1/15дск військова частина-польова пошта НОМЕР_2 перейшла на умовне найменування «Військова частина НОМЕР_1 ».) в якому зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства України, відповідач не підпадає під дію п.п. 1, 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (а.с. 38).

Також, апелянт зауважив, що відзив на позовну заяву відповідачем відправлено 15.07.2019, при цьому, в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 29.05.2019 встановлено строк для надіслання суду відзиву на позовну заяву тривалістю в 15 днів. З даних рекомендованих повідомлень вбачається, що відповідач ухвалу від 29.05.2019 отримав 25.06.2019, а отже відзив на позовну заяву мав подати до 10.07.2019, втім, згідно з даними офіційного сайту «Укрпошти», відзив до суду був відправлений 15.07.2019, тобто, з пропуском встановленого в ухвалі судом строку. Зазначене апелянт вважає таким, що свідчить про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права.

З приводу цього колегія суддів зазначає, що в силу положень ч. 4 ст. 9 та ч. 3 ст. 196 КАС України на суд покладено обов`язок щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно з висновками, викладеними в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»), відтак, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і стає завадою розгляду їхніх позовних вимог.

Зважаючи на це, подання відзиву на позов з пропуском строку не надає суду права не брати такий відзив до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог і відсутності підстав для їх задоволення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови складено 11 листопада 2019 року

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма