Справа № 815/2006/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 815/2006/17

адміністративне провадження № К/9901/15834/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 815/2006/17

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Танцюра К. О., Бойко О. Я., Свида Л. І.) від 20 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Бойко А. В., Димерлій О. О., Єщенко О. В.) від 12 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року № 31-17;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що рішення Державної міграційної служби України про відмову їй у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Так, вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, прибула на територію України легально за студентською візою у 2011 році для здобуття вищої освіти, де народила дитину та звернулась до міграційної служби із відповідною заявою про надання їй захисту, у зв`язку із необхідністю подальшого легального перебування на території України та небажанням повернутися на Батьківщину з причини втрати власного життя та життя дитини у громадянській війні. Крім цього, позивач зазначає, що вона є самотньою жінкою без супроводу та батьки примушували її вийти заміж за чоловіка, який старше за неї, що відповідає умовам для визнання особи біженцем, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

3. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 08 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

6. 30 листопада 2017 року до Вищого адміністративного суду України від Державної міграційної служби України надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Вищим адміністративним судом справа до розгляду не призначалася.

8. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

9. Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10. 05 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року у справі № 815/2006/17 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Білоус О. В. - головуючий суддя, Желтобрюх І. Л., Стрелець Т. Г.).

11. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 560/0/78-19 від 31 травня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

12. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

13. Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

14. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Демократичної Республіки Конго, за віросповіданням - християнка. Країна постійного проживання - АДРЕСА_1 .

15 . 02 листопада 2011 року позивач, за національним паспортом та студентською візою, літаком вилетіла з м. Кіншаса (Конго) до Ефіопії. З Ефіопії літаком прибула до м. Стамбул та 04 листопада 2011 року прибула до м. Донецьк (Україна).

16. ОСОБА_1 не одружена, має сина ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17. 02 червня 2016 року позивач звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18. За результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 13 січня 2017 року по справі № 2016OD0080 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19. Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 січня 2017 року міграційна служба дійшла висновку про те, що після проведення інтерв`ю та анкетування ОСОБА_1 не виявлено жодних ознак переслідування, сімейні конфлікти та питання власної долі не є підставами для звернення за захистом і не містять відповідні ознаки юридичних термінів біженець та особи, яка потребує додаткового захисту. Аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті у контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, у регіоні постійного проживання заявниці наразі відсутні будь-які збройні конфлікти. Заявниця має можливість повернутись до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення.

20. Рішенням Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року № 31-17, з посиланням на п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21. Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

22. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

23. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що міграційним органом, який розглядав заяву ОСОБА_1 , належним чином проаналізовано всі подані нею відомості про її особу та причини звернення за захистом, і відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято правомірне рішення про відмову у визнанні біжанцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

24. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

25. Зокрема, скаржник зазначила, що судами порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, оскільки судові рішення були ухвалені без вивчення інформації по країні походження. Так, існує ризик переслідувань позивача, за ознаками належності до певної соціальної групи - жінки без підтримки сім`ї та жертви традиційних практик (примусового шлюбу). Позивач - самотня жінка без супроводу, оскільки її сім`я відмовилася від спілкування з нею через народження позашлюбної дитини, а з батьком дитини зв`язок не підтримується.

26. Також, скаржник зазначила, що ситуація у Демократичній республіці Конго характеризується, як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини, через постійні зіткнення із-за політичної ситуації, відтак позивач може піддаватися шкоди, оскільки у країні громадянського походження можливість внутрішнього переміщення залишається практично неможливою.

27. Крім цього, скаржник зазначила, що судами порушені статті 1, 33 конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки у випадку повернення позивача до країни походження її життю та здоров`ю буде загрожувати реальна небезпека.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.

29. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

30. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року (надалі - Закон № 3671-VI).

31. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

32. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

33. Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

34. Згідно з ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

35. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

36. Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

37. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

38. Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

39. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

40. Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

41. Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

42. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

43. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

44. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

45. Судами попередніх інстанцій встановлено, що пояснення позивача носили суперечливий характер, нею не наведено жодного прикладу, який би свідчив про реальність загрози її життю та здоров`ю, а також не наведено об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

46. За встановленими судами обставинами, позивач залишила країну громадянської належності та потрапила на територію України легально, з метою здобуття вищої освіти та без будь-яких перешкод з боку державних органів країни громадянської належності. Також, згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слідує, що причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначено те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті. Однак, у грудні 2013 року її було відраховано з ВУЗу через фінансову заборгованість. Наприкінці 2014 року позивач завагітніла від громадянина Конго ОСОБА_2 , який її покинув. Після того, як батьки дізнались про дитину, вони відмовились від ОСОБА_1 , зазначивши, що вона їх осоромила та фінансово не підтримують заявницю, однак з мамою вона таємно спілкується. На початку 2015 року позивач прибула до м. Одеса та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина.

47. Разом з цим, судами попередніх встановлено, що зі змісту заяви позивача від 02 червня 2016 року про надання статусу біженця слідує, що під час підготовчих курсів в Донецькому Національному Університеті, у якому вона навчалась у 2011-2013 роках, у неї виникли проблеми із батьками, оскільки вони хотіли, щоб донька повернулась додому та вийшла заміж за невідомого їй заможного чоловіка та, після її відмови в одруженні, батьки відмовили ОСОБА_1 у подальшій фінансовій підтримці.

48. Крім цього, судами встановлено, що ОСОБА_1 не входила до жодної політичної, релігійної чи громадської організації. Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 16 червня 2016 року причиною виїзду з країни постійного проживання, зазначено про неможливість повернення на Батьківщину, через проблеми з батьками та те, що там зараз війна. Проте, під час звернення до міграційної служби із заявою від 02 червня 2016 року про надання статусу біженця позивач не зазначала таку причину неможливості повернення на Батьківщину, як війна.

49. Судами встановлено наявність розбіжностей і в показаннях позивача щодо припинення надання її батьками фінансової допомоги. Зокрема, з матеріалів особової справи заявника слідує, що батьки перестали фінансувати її у 2013 році після того, як вона відмовилась повертатись на Батьківщину та вийти заміж за заможного та старшого за неї чоловіка. Однак, у заяві від 02 червня 2016 року про надання статусу біженця ОСОБА_1 зазначає, що коли батьки дізнались про її вагітність, яка настала у 2014 році, вони перестали їй допомагати.

50. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою нею, співбесід останньої з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Демократичній Республіці Конго жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

51. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

52. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

53. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).

54. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

55. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

56. Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

57. Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

58. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року у справі № 815/2006/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов