Справа № 240/9827/19
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м.Житомир справа № 240/9827/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панкеєвої В.А.,

секретар судового засідання Бондаренко Д.А.,

за участю: представника позивача Мартинюк Н.В.,

представника відповідача Лебедєвої О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи (Бердичівська виправна колонія № 70) Міністерства Юстиції України про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- скасувати наказ начальника Державної установи "Бердичівська виправна колонія №70" від 10.06.2019 №39/ОС-19 в частині її звільнення зі служби з 10 червня 2019 року;

- поновити ОСОБА_1 лейтенанта внутрішньої служби Державної кримінально-виконавчої служби України на службі з 11.06.2019;

- стягнути з відповідача на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2019 по день розгляду справи по суті (а.с.4-12, 100-109).

В обґрунтування позову вказано, що позивач відповідно до наказу начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області за 2016 рік №320 о/с від 27.12.2016 звільнена з посади інспектора Бердичівського міськрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області з 29 грудня 2016 року та зарахована, відповідно до п.5 ч.1 ст.67 Закону України "Про національну поліцію", в розпорядження начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70). На момент переведення позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується рапортом. 7 квітня 2019 року позивач приступила до роботи в Державній установі "Бердичівська виправна колонія №70", а 8 квітня 2019 року її було попереджено про звільнення, відповідно до п.4 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію". Позивач вважає, що оскаржуваний наказ № 39/С-19 від 10 червня 2019 року виданий відповідачем з порушенням вимог законодавства та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача в судових засіданнях позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 01.08.1997, позивач з 28.09.2012 працювала на посаді інспектора в Бердичівському міськрайонному відділі (Бердичівський міськрайонний підрозділ) кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області та 07.05.2015 звільнена із займаної посади за власним бажанням. З 08.05.2015 прийнята на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України та звільнена з неї 10.06.2019 (а.с.16-21).

Зі змісту витягу з наказу начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області за 2016 рік від 27.12.2016 №320 о/с відповідно до п.п.5 п.1 ст.67 Закону України "Про національну поліцію" зараховано в розпорядження начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1, звільнивши з посади інспектора Бердичівського міськрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області 29 грудня 2016 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 348, наказу ДПтС України від 04.10.2016 № 302/ОД-16, наказу управління ДПтС України в Житомирській області від 07.10.2016 № 204 (а.с.22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 р. № 348 "Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції" ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби за переліком згідно з додатком 1, зокрема Управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області. Утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації за переліком згідно з додатком 2. Установлено, що: територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до утворення міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. Міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м.Київ) - управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області; управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області; управління Державної пенітенціарної служби в Черкаській області; управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, ОСОБА_1 до квітня 2019 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Так, наказом начальника Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" від 03.04.2019 №25/ос-19 "З особового складу" лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1, яка знаходиться в розпорядженні установи, після виходу з соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку вважати такою, що приступила до виконання обов`язків з 08.04.2019 (а.с.64).

08.04.2019 позивач звернулась до відповідача із рапортом про намір приступити до виконання обов`язків після виходу з відпустки по досягненню дитиною 3-річного віку (а.с.65).

08.04.2019 ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про можливе подальше звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", у зв`язку з проведенням організаційних заходів в Державній кримінально-виконавчій службі України, відповідно до ч.5 ст.26 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України", ст.ст.67-68 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с.23).

В подальшому наказом Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" від 10.06.2019 №39/ос-19 "З особового складу" позивача, яка знаходилась у розпорядженні установи, звільнено зі служби 10 червня 2019 року, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с.15).

Вважаючи наказ про звільнення неправомірним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.67 Закону № 580-VIII зарахування поліцейських наказами по особовому складу в розпорядження органів поліції для подальшого проходження служби під керівництвом посадових осіб, уповноважених призначати на посади поліцейських, допускається у разі скорочення штатних посад, що займають поліцейські, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), якщо немає можливості перемістити таких осіб на вакантні посади, - до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Крім того, ст.67 вказаного Закону передбачено, що поліцейські звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами керівників, уповноважених призначати на такі посади. Призначення на посади поліцейських, які перебувають у розпорядженні, проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади і зарахування в розпорядження, крім випадків, визначених пунктами 3 - 5 частини першої цієї статті.

Поліцейський, якого звільнено з посади і зараховано в розпорядження, вважається таким, що перебуває в розпорядженні відповідного органу (установи, закладу), з дня, що настає за днем звільнення з посади, до дня, з якого він почав виконувати обов`язки за новою посадою, на яку його призначено, або до дня зарахування в розпорядження іншого органу (закладу, установи) поліції для подальшого проходження там служби.

Грошове забезпечення поліцейських, зарахованих у розпорядження, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.68 Закону № 580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Частинами 2-3 ст.68 зазначеного Закону передбачено, що поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов`язаний виконувати обов`язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов`язки. Поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції (ч.5-6, 8 ст.68 Закону № 580-VIII).

Згідно з п.4 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Отже, Законом №580-VIII передбачено, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільненню підлягають не усі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.

Разом із тим, у випадку перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів такої юридичної особи до і після реорганізації.

У разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини 1 статті 77 Закону №580-VІІІ щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження.

Частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, рішення від 22.06.2004, п.184).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 не відмовлялася, а навпаки виявила бажання продовжувати проходження служби після виходу з відпустки по догляду за дитиною, подавши відповідний рапорт.

Після виходу на службу відповідачем було попереджено позивача про можливість її звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", у зв`язку з проведенням організаційних заходів в Державній кримінально-виконавчій службі України, відповідно до ч.5 ст.26 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України", ст.ст.67-68 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с.23).

Суд зауважує, що прямої підстави скорочення штатів ні в наказі про звільнення, ні в попередженні про можливе звільнення відповідачем не наведено, тобто не вказано на підставі норм якого законодавства відбувається реорганізація та скорочення штатів саме у Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" Міністерства юстиції України.

Так, Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №815/6861/15, вказав, що суди повинні перевіряти дотримання відповідачем при звільненні позивача гарантій, передбачених КЗпП України, зокрема вимог статті 49-2 цього Кодексу, в частині чи була можливість перевести позивача на іншу посаду, чи були у відповідача вакантні посади, які б міг зайняти позивач, чи пропонували позивачу вакантні посади; з`ясовувати питання дотримання відповідачем при звільненні позивача передбаченого статтею 49-2 КЗпП України двомісячного строку попередження про можливе звільнення у зв`язку зі скороченням штатів.

Роботодавець є таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

На підтвердження правомірності прийнятого наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідачем долучені копії наказів про затвердження структури та штату державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" на 2017-2019 роки та довідку від 27.08.2019 №58 про відсутність вакантних посад в Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№ 70)", які могли бути запропоновані позивачу (а.с.58-63, 72).

Водночас суд звертає увагу, що відповідачем у відзиві на позовну заяву від 27.08.2019 визнано факт того, що порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації позивача працівниками установи не проводився у зв`язку з тим, що посади установи не скорочувались, а звільнення відбулось у зв`язку з організаційними заходами в Державній кримінально-виконавчій службі України (а.с.54-54).

Суд зазначає, що в процесі розгляду справи відповідач жодним чином не обґрунтував законні підстави для звільнення позивача за скорочення штатів, оскільки процедури скорочення в Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" не було, а вказані організаційні заходи в Державній кримінально-виконавчій службі України не є підставою для звільнення особи за скороченням штатів.

Крім того, відповідачем не надано доказів виконання свого обов`язку щодо запропонування позивачу наявних вакантних посад в Державній установі "Бердичівська виправна колонія (№ 70)".

Суд зауважує, що прийняття юридично значущих рішень виключно на підставі закону, так само як і неухильне дотримання юридичної процедури їх прийняття є проявом принципу законності і має сутнісне значення для забезпечення прав особи, стосовно якої суб`єкт владних повноважень таке рішення приймає. Дотримання принципу законності є гарантією недопущення свавілля з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, що є однією з передумов дотримання принципу верховенства права, який відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє в Україні.

З огляду на наведене, позивачем доведено протиправність наказу Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" від 10.06.2019 №39/ос-19 "З особового складу" та наявність підстав для її поновлення на службі, а тому позов цій частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Закон України "Про оплату праці" визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).

Згідно п.8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 150 днів, що обраховується починаючи з дня звільнення (10.06.2019) до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді - 6 листопада 2019 року.

Зі змісту довідки Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" від 04.11.2019 №82 про грошове забезпечення встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 210,72 грн (а.с.132).

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" грошове забезпечення в розмірі 31608,00 грн середнього заробітку (150*210,72=31608,00 грн).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі п.2-3 ч.1 ст.371 КАС України рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Як видно зі змісту позовної заяви, позивачем було заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

На підтвердження таких витрат до матеріалів справи надано договір про надання правової допомоги від 07.06.2019, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер серії ЖТ №070754, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордеру №10 на суму 3000,00 грн (а.с.28-31, 113-114).

Зі змісту розрахунку гонорару встановлено, що позивачем від адвоката отримано послуги, зокрема: попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин, підготовка запитів у різні інстанції для витребування необхідної інформації, поїздки до м.Бердичева, написання позовної заяви та заяви про поновлення строку звернення до суду, участь в судових засіданнях. Всього на надання послуг у сфері права витрачено 13 годин робочого часу.

Частиною 1 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому, представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.16 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст.134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Частиною 5 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та адвокатом Мартинюк Н. В. було укладено договір про надання правової допомоги.

Суд вважає вказані витрати позивача на правничу допомогу обґрунтованими, співмірними з обставинами справи та характером спору, а також підтвердженими належними доказами. У свою чергу відповідачем не доведено протилежного.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правову (правничу) допомогу в сумі 3000,00 грн необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)".

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи (Бердичівська виправна колонія № 70) Міністерства Юстиції України №39-ОС/19 від 10.06.2019 "З особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби.

Поновити ОСОБА_1 лейтенанта внутрішньої служби Державної кримінально-виконавчої служби України на службі з 10.06.2019.

Стягнути з Державної установи (Бердичівська виправна колонія № 70) Міністерства Юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 по день винесення рішення по справі №240/9827/19 включно, у загальному розмірі 31608,00 грн.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи (Бердичівська виправна колонія № 70) Міністерства Юстиції України (вул. Низгірецька, 1, Бердичів, Житомирська область, 13300, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Панкеєва

Повне судове рішення складене 18 листопада 2019 року