Справа № 807/373/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 807/373/16

адміністративне провадження № К/9901/20917/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 807/373/16

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду (склад колегії суддів: С. І. Рейті, С. Є. Гаврилко, О. М. Шешеня) від 31 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: О. І. Мікула, А. Р. Курилець, М. П. Кушнерик) від 10 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

І . РУХ СПРАВИ

1. ОСОБА_1 , громадянин Шрі-Ланки, звернувся до суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 17 березня 2016 року № 170-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано посиланням на необґрунтованість прийнятого рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без врахування всіх обставин, що мають значення для спірного рішення, та непропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Зазначає, що не може бути депортованим до країни походження у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань, адже з інформації зі звітів міжнародних організацій вбачається, що в Шрі-Ланці відсутній справедливий судових захист зафіксовано факти катування затриманих. З таким рішенням позивач не погоджується, оскільки воно є протиправним, просить скасувати його та зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

4. Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, 12 лютого 2018 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

5. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2018 року, визначено склад колегії суддів: Білоус О. В. - головуючий суддя, Желтобрюх І. Л., Стрелець Т. Г.

6. Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою; встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 14 березня 2018 року.

7. 16 березня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

8. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 04 червня 2019 року № 598/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

9. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

10. Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що 09 січня 2013 року позивач подав до органу міграційної служби у Закарпатській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідком розгляду якої Наказом відділу міграційної служби у Закарпатській області від 28 січня 2013 року № 9/б відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішенням ГУ ДМС в Закарпатській області від 28 січня 2013 року № 1 позивачу повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

12. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі № 807/204/13-а (яка набрала законної сили) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення рішенням ГУ ДМС в Закарпатській області від 28 січня 2013 року № 1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13. 23 липня 2015 року ОСОБА_1 повторно, в порядку частини першої статті 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи це тим, що у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань при поверненні в Шрі- Ланку у зв`язку з тим, що після дострокових президентських виборів у січні 2015 року до влади прийшла Об`єднана національна партія, яка відповідальна за переслідування членів Народного фронту звільнення (радикальна партія лівого спрямування " Janatha Vimukthi Peramuna"), членами якої були його батьки, що свідчить про дискримінацію "тамілів"; крім того, вказує на порушення кримінальної справи за фактом вчинення терористичного акту, в якій йому загрожує арешт через дружбу з "тамілами".

14. На підставі пункту 2 статті 2, статей 5, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказу МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» вказана заява була прийнята до розгляду.

15. З позивачем проведено співбесіду для підтвердження наявності чи відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частиною 1 статті 1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Коломбо, округу Коломбо, Західна провінція, Шрі-Ланка, який до виїзду з країни постійного проживання мешкав в АДРЕСА_1 , громадянин Шрі-Ланки, сингалець за національністю, сповідує буддизм, неодружений, освіта вища, не є військовозобов`язаним. У 2005 році ОСОБА_1 легально повітряним транспортом виїхав з Шрі-Ланки. З Коломбо прибув до міста Делі (Індія), де проживав протягом трьох місяців в готелі. У цей час позивач оформив у Посольстві Республіки Білорусь в Делі візу до Мінська (Білорусь). Після прибуття до Мінську, проживав у помешканні брата, а потім виїхав до Москви з метою навчання. Однак для навчання в Росії необхідна була віза, якої у ОСОБА_1 не було, тому він знову повернувся до Мінська. У зв`язку із закінченням строку візи у Білорусії, залишатися у країні не було підстав, тому він за порадою брата поїхав до України, куди прибув нелегально у 2007 році, щоб в подальшому потрапити у Європу.

16. 11 листопада 2015 року за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2015UZ0057) відділом по роботі з біженцями та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 . Так, зокрема, аналізуючи надані матеріали разом із наявною інформацією щодо країни громадянського походження, відділом по роботі з біженцями та соціальної інтеграції зроблено висновок про підтвердження відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також статті 1 Женевської Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, статей 2, 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейської Директиви ЄС 2004/83/ЄС, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вказано за доцільне відмовити громадянину Шрі-Ланки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. У зв`язку з викладеним, 17 березня 2016 року ДМС України прийняла рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення останнього до суду з цим позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

18. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що оскаржуване рішення ДМС України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством; підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, оскільки позивач не навів жодного факту переслідування в країні, громадянином якої він є, ним не наведено фактів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідування за іншими ознаками (раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи), крім того, позивач покинув Шрі-Ланку на підставі виданого офіційно паспорту, чим спростовується можливість арешту з боку урядових органів країни.

19. При цьому, судами попередніх інстанцій звернуто увагу на тому факту, що до моменту першого звернення позивача за захистом у 2013 році останній довгий термін (з 2006 року) перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто, не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

20. Також суди вважають, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом, оскільки після проведених інтерв`ю та анкетування позивача не виявлено жодних ознак переслідування, доказів на підтвердження обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань чи бути підданим тортурам або жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню позивач не надав, а основною причиною неможливості повернення до країни походження є власне небажання та бажання легально залишитися в Україні з метою подальшого проживання та пошуком кращих економічних та соціальних умов життя.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

21. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

22. Доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням його адміністративного позову та апеляційної скарги, а тому повторному зазначенню не потребують. Зокрема, позивач вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки всім обставинам цієї справи та не досліджували належним чином інформацію по країні-походження позивача.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

23. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до частини першої статті 341 КАС України, виходить з наступного.

24. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

26. Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

27. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - № 3671-VI).

28. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29. Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

31. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

32. Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, Суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

33. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

34. При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

35. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

36. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

37. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

38. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або в якості особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

39. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

40. Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

41. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

42. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

43. Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

44. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

45. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

46. Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

47. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

48. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

49. Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

50. Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказував на існування проблем, що стоять на заваді його безпечному поверненню:

1) він покинув країну громадянської належності з метою ухилення від дачі показань в поліції у зв`язку з підозрою у причетності до терористичного акту однокурсників-тамілів, які зупинялися в його будинку під час перебування в Коломбо;

2) його повернення може призвести до застосування до нього арешту.

51. Верховний Суд зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

52. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

53. Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

54. Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

55. Проте відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

56. Отже, відповідно до наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Шрі-Ланка), зокрема, матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусії, Молдові та Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, судами попередніх інстанцій цілком обґрунтовано встановлено, що позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Шрі-Ланка, зокрема твердження позивача про те, що він побоюється повернення до Шрі-Ланки через те, що після дострокових президентських виборів у січні 2015 року до влади прийшла Об`єднана національна партія, яка відповідальна за переслідування членів Народного фронту звільнення (радикальна партія лівого спрямування " Janatha Vimukthi Peramuna"), членами якої були батьки, та їх дітей, вважаються не доведеними.

57. При цьому, слід відзначити, що інформація по країні походження підтверджує факти насилля по відношенню до членів Народного фронту звільнення, проте, заявник не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме це могло відбуватися конкретно з членами його родини чи особисто з ним. Погіршення ситуації в галузі безпеки в Шрі-Ланці, що веде до збільшення числа порушень прав людини, не створює спільної загрози для всіх громадян Шрі-Ланки, які підозрюються у підтримці тамілів, які повертаються в Шрі-Ланку.

58. Враховуючи факт відсутності ордеру на арешт позивача твердження про кримінальне переслідування, у зв`язку з підтримкою тамілів, можна вважати непідтвердженим, оскільки позивачем не надано правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме до нього може бути застосоване переслідування через надання житла однокурсникам-тамілам.

59. Окрім того, судами встановлено, що до виїзду з країни походження заявник не був членом Народного фронту звільнення чи повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама і не здійснював діяльності в їх інтересах. Ні заявник, ні хто-небудь з його близьких родичів не вступали в політичні чи релігійні асоціації або організації і не брали участь у політичній діяльності пов`язаній з діяльністю повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама таким чином, щоб привернути до заявника увагу влади Шрі-Ланки. Хоча заявник і надав однокурсникам-тамілам житло під час їх перебування у Коломбо, проте цієї обставини недостатньо для того, щоб підозрювати заявника в зв`язках з повстанського руху Тигрів звільнення Таміл-Іслама , оскільки це звичайна практика для пересічних громадян і, отже, не створює особистого ризику для заявника, що мало б наслідки для надання відповідного статусу саме на території України.

60. Виходячи з наведеного, Суд погоджується з тим, що позивач не навів жодних інших фактів поганого поводження, крім загального твердження про дискримінацію "тамілів" та порушення кримінальної справи по факту вчинення терористичного акту, у якій йому загрожує арешт через дружбу з "тамілами"; він ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.

61. У зв`язку з вищенаведеним, Суд вважає, що факти, повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, оскільки немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань чи бути підданим тортурам або жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

62. Судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що до моменту першого звернення позивача за захистом у 2013 році останній довгий термін (з 2006 року) перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом та не наводив причини тому, що йому перешкоджало раніше звернутися до міграційної служби, тобто, не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

63. Як установлено судами, що з країни громадської належності позивач виїхав без перешкод - вільно, що свідчить про дотримання країною Шрі-Ланки права позивача на вільне пересування. При цьому, слід звернути увагу на ту обставину якою було встановлено судами, що позивач виїжджав та в`їжджав до Шрі -Ланки, що вказує на відсутність елементу переслідування його з боку державної влади Шрі - Ланки.

64. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

65. З аналізу викладеного можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

67. В матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

68. З огляду на вищевикладене, суд першої та апеляційної інстанцій, враховуючи поясненнях позивача, відсутність прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження, безпечне проживання родичів позивача в країні походження, безперешкодний виїзд позивача з країни походження та його перебування на території України до моменту звернення за захистом, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дійсною метою звернення позивача до міграційного органу є власне не бажання та бажання легально залишитися на території України, а не через наявність у позивача об`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань на території країни походження.

69. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

70. Отже, на підставі частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

71. Наведе узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 06 вересня 2019 року в справі № 826/15903/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 1540/4963/18 та від 15 жовтня 2019 року в справі № 420/5266/18.

72. Перевіряючи всі доводи скаржника, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21 січня 1999 року по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

73. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у справі про те, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстав для задоволення позову відсутні.

74. Згідно частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

75. З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

76. Відповідно до статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року у справі № 807/373/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов