Справа № 640/13005/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2019 року № 640/13005/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВЕЛТЛІНЕР»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення - рішення від 12.04.2019 року №,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВЕЛТЛІНЕР» (надалі - позивач), , адреса: 04080, місто Київ, вулиця Новоконстантинівська, будинок 1В до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.04.2019 року за №.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Позивач в своїй позовній заяві та відповіді на відзив відповідача не погоджується з податковим повідомленням-рішенням, вважає його необґрунтованим та протиправним, таким, що не базується на нормах чинного законодавства України, винесеним контролюючим органом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів, що наведені у письмовому відзиві на адміністративний позов.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Податковим органом проведено камеральну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності сплати суми (зобов`язання) з податку на прибуток (акт від 01.04.2019 № 2153/26-15-12-12-12/25285050) (Т.1, арк.18).

За висновками акту камеральної перевірки позивачем допущено порушення термінів сплати (перерахування) узгодженої суми грошового зобов`язання з податку на прибуток, згідно податкової декларації від 29.02.2016 за №, так фактичною датою сплати є 18.03.2019, а граничним терміном сплати - 22.01.2019.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 12.04.2019 винесено податкове повідомлення-рішення №, про застосування штрафу за порушення граничного строку сплати податку на прибуток у розмірі 10% на суму 6 406,43 грн, а саме за затримку на 27 і 24 календарних днів сплати грошового зобов`язання на суму 64 064,30 грн (Т. 1, акр. 17)

В рамках процедури адміністративного оскарження, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою. Подана скарга залишена без задоволення рішенням Державної фіскальної служби України від 25.06.2019 року за №28865/6/99-99-11-06-01-25 (Т.1, арк. 21-23).

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду та, як вбачається з матеріалів справи, позивачем в якості доказів подано копію акту перевірки, копію податкового повідомлення-рішення, копії документів щодо адміністративного оскарження, копію податкової декларації за 2015 рік, копію витягу з виписки з поточного рахунку (Т. 1, арк. 8-46).

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач не погоджується з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням з огляду на наступне.

По-перше, як вбачається з позовної заяви та доданих документів, приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВЕЛТЛІНЕР» 29.02.2016 було подано податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 2015 звітній (податковий) період, на підтвердження чого міститься штамп про отримання Державною податковою інспекцією в Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві (Т.1, арк. 24). У вказаній декларації позивачем визначено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств в рядку 19 на суму 76 751, 00 грн.

За доводами позивача, суму грошового зобов`язання сплачено 03.03.2016 (платіжне доручення №569), за реквізитами: на бюджетний рахунок 6008, одержувачу Управлінню ДКСУ у Подільському районі м. Києва код 37975298, за призначенням - сплата податку на прибуток за 2015 рік, код платежу 11020700 , у сумі 76 751, 00 грн (Т. 1, арк. 28).

Таким чином, позивач зазначає, що ним податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 2015 рік подано в строк передбачений податковим законодавством, більше того, узгоджені податкові зобов`язання сплачені 03.03.2016 теж в строк встановлений статтею 57 Податкового кодексу України, а тому висновки акту перевірки є протиправними.

По-друге, на думку позивача, контролюючим органом було порушено строк для проведення перевірки. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до норм Податкового кодексу України камеральна перевірка податкової декларації може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації. В даному випадку податкова декларація подана 29.02.2016 (в останній день граничного строку), тобто за приписами статті 76 ПК України, перевірка мала бути проведена в період 29.02.2019-30.03.2016.

Проте камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Кодексу.

Так, за нормами статті 102 ПК України контролюючий орган має право провести перевірку платника податків не пізніше закінчення 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, тобто за вказаною нормою перевірка мала бути проведена в період 29.02.2019-29.02.2019.

З огляду на наведене, позивач вважає, що строк встановлений п.76.3. ст.76 і п.102.1. ст.102 ПК України для проведення камеральної перевірки декларації з податку на прибуток за 2015 рік у контролюючого органу минув 01.03.2019, а отже камеральна перевірка (Акт від 01.04.2019 за № 2153/26-15-12-12-12/25285050) проведена з порушеннями норм процесуального податкового законодавства.

Таким чином, за доводами позивача, спірне ППР від 12.04.2019 за №, яке винесене на підставі акту від 01.04.2019, підлягає скасуванню з вищенаведених підстав.

Відповідач з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Проведеною інвентаризацією інтегрованої картки платника (далі - ІКП) з податку на прибуток встановлено, що нарахування з податку на прибуток за 2015 рік у сумі 76751,00 грн в ІКП не проведені.

За результатами акту документальної планової виїзної перевірки від 15.11.2018 №1362/26-15-14-06-02/25285050 донараховано 91 013,00 грн податку на прибуток, який сплачено за рахунок переплати згідно платіжного доручення від 03.03.2016 №569.

За доводами відповідача, викладеними в письмовому відзиві на позовну заяву, станом на 22.01.2019 в ІКП по податку на прибуток підприємств нараховано 76 751,00 грн податку на прибуток за 2015 рік. Податковий борг у розмірі 64 064,30 грн погашено підприємством 15.02.2019 та 18.02.2019 з порушенням строків сплати.

Таким чином, на думку відповідача, прийняте податкове повідомлення-рішення від 12.04.2019 за № про застосування штрафу за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з податку на прибуток у сумі 6 406,43 грн є правомірним та не підлягає скасуванню.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача.

НОРМИ ПРАВА

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); Податкового кодексу України (далі - ПК України); Порядок ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України 05.12.2013 №765, (чинний на момент здійснення сплати позивачем податкового зобов`язання, втрата чинності з 10.06.2016) (далі - Порядок №765); Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 07.04.2016 №422 (чинний на момент проведення камеральної перевірки) (далі - Порядок №422); Наказ Мінфіну «Про затвердження форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємств» від 20.10.2015 № 897; Порядок надання фінансової звітності затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 р. № 419 (далі - Порядок №419) у відповідних редакціях, що діяли на момент спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Так, статтею 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.п. 75.1.1. ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Згідно з ст. 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Пунктом 76.3. ст. 76 ПК України встановлено, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.

Пунктом 102.1. ст.102 ПК України встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, порядок та строки проведення камеральної перевірки чітко встановлені податковим законодавством.

Проте в ухвалі від 12 березня 2014 року у справі № 2а-7249/10/1570 Вищій адміністративний суд України зазначив, що формальні порушення податковим органом процедури проведення податкової перевірки можуть слугувати підставою для скасування податкових повідомлень-рішень лише у випадку, якщо вони призвели до істотного порушення прав платника та/або мали наслідком прийняття контролюючим органом неправомірного рішення. Власне порушення строку проведення камеральної перевірки не може розцінюватися як доказ протиправності рішення, прийнятого за її наслідками.

В свою чергу приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (14.1.156); податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (14.1.175).

Пунктом 2 Порядку №419 встановлено, що платники податку на прибуток у визначених законом випадках подають органові державної податкової служби, у порядку, передбаченому Податковим кодексом України, річну фінансову звітність.

Пунктом 54.1 ст. 54 Кодексу встановлено, що платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Так, п.137.1. ст. 137 ПК України встановлено, що податок на прибуток підприємства нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Згідно з п. 57.1 ст. 57 Кодексу платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі несплати в установлений строк грошового зобов`язання, визначеного в цьому податковому повідомленні-рішенні, виникає право податкової застави на активи платника податків і таке грошове зобов`язання буде визнано податковим боргом.

Згідно з п.31.1 ст. 31 Кодексу строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Пунктом 126.1 ст. 126 ПК України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання. - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу: при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання. - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового борг.

Пунктом 131.2 статті 131 Кодексу визначено, що при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

Відповідно до вимог п. 87.9 ст. 87 Кодексу у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вказаною нормою Податкового кодексу України визначено обов`язок податкового органу на зарахування усіх платежів на погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Визначальним при застосуванні приписів цієї статті є наявність податкового боргу.

Зміст графи "призначення платежу" у платіжних дорученнях за будь-яких умов не має значення, що прямо передбачено п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України.

Проте, в даному випадку грошові кошти в розмірі 76 751,00 грн (платіжне доручення №569) не зараховані за призначенням, а були зараховані контролюючим органом як передплата, що в свою чергу передбачає зміну призначення сплачених позивачем коштів без підстав передбачених чинним податковим законодавством.

Таким чином склалась ситуація в якій безпідставно до позивача застосовані санкції передбачені статтею 126 Податкового кодексу України. А саме, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Крім того, право позивача мирно володіти своїм майном, міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти України" (п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом.

Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним, а друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів".

Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна (вданому випадку зміни призначення платежу) є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, на момент здійснення оплати позивачем податкового зобов`язання діяв Порядок №765, та відповідно до пунктів 4, 7 якого, облік податків, зборів та єдиного внеску ведеться підрозділами Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - Міжрегіональне ГУ), спеціалізованих державних податкових інспекцій з обслуговування великих платників (далі - СДПІ), державних податкових інспекцій в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, об`єднаних державних податкових інспекцій (далі - ДПІ) відповідно до функціональних повноважень. Контроль за достовірністю відображення в інформаційній системі показників стану розрахунків платників, механізму виявлення, усунення та упередження випадків неповного, неправильного або несвоєчасного відображення облікових показників та некоректного формування зведених і звітних показників центральної бази даних забезпечується структурними підрозділами за закріпленими напрямами роботи.

На момент проведення камеральної перевірки діяв порядок №422, та відповідно до пунктів 2, 3, 4 якого, інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами; інформаційна система органів ДФС - інтегрована структура, що складається з одного чи більшої кількості процесів, компонентів апаратного та програмного забезпечення, засобів та персоналу, що забезпечує можливість задоволення встановленої потреби або цільової функції.

Оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі органів ДФС первинних показників є працівники структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи.

Таким чином, і на момент сплати позивачем узгоджених податкових зобов`язань і на момент проведення камеральної перевірки за контролюючим органом закріплений обов`язок ведення обліку та на працівників контролюючого органу покладена відповідальність за достовірність відображення даних в податковому обліку в інформаційних системах ДФС.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до наступного.

Посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві прийнято оскаржуване ППР № від 14.09.2018 не в межах приписів, встановлених чинним податковим законодавством, оскільки камеральна перевірка, як підстава оскаржуваного ППР, проведена з порушенням строку встановленого статтями 76 і 102 ПК України. Вказана обставина доведена позивачем та підтверджена наявними в матеріалах справи доказами, а саме, копією декларації з відміткою про прийняття 29.02.2016 року (граничний строк подачі декларації 29.02.2016), що відповідно є датою, від якої слід відраховувати строк для проведення камеральної перевірки (Т.1, арк. 24-27).

Крім того, контролюючим органом, з його вини, не зараховані грошові кошти у сумі 76751,00 грн в рахунок узгоджених податкових зобов`язань з податку за прибуток підприємств за 2015 рік, які позивач сплатив у законом визначений строк відповідно до витягу з виписки з поточного рахунку (Т.1, арк. 28).

Таким чином, оскаржуване ППР № від 14.09.2018 є протиправними та підлягає скасуванню.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 921,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВЕЛТЛІНЕР» (адреса: 04080, місто Київ, вулиця Новоконстантинівська, будинок 1В, ) задовольнити повністю.

2. Визнання протиправним і скасування податкове повідомлення-рішення форми «Ш» № від 12.04.2019 року, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

3. Стягнути на користь приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ВЕЛТЛІНЕР» (адреса: 04080, місто Київ, вулиця Новоконстантинівська, будинок 1В, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 гривень (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова