Справа № 360/2742/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року справа №360/2742/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Казначеєва Е.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року у справі № 360/2742/19 (головуючий суддя І інстанції Ірметова О.В.), складеного в повному обсязі 13 вересня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни, третя особа Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання протиправною та скасування постанови від 11.06.2019 № 59225325 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни, третя особа Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання протиправною та скасування постанову відповідача ВП № 59225325 від 11.06.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника позивача (а.с. 3-6).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року у справі № 360/2742/19 задоволено. Визнано протиправним та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м.Києва, Юхименко Ольги Леонідівни, ВП №59225325 від 11.06.2019, про звернення стягнення на заробітну плату боржника, ОСОБА_1 (а.с. 76-79).

Не погодившись із судовим рішенням, Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольга Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки дії виконавця вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому зазначено, що стягувачем - Акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк", подано заяву про примусове виконання рішення із зазначенням місця знаходження майна боржника грошових коштів карткового рахунку № НОМЕР_1 в валюті: гривні, відкритого в АТ "Перший Український Міжнародний Банк", який розташовано за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4.

Тобто, ОСОБА_1 є власником карткового рахунку № НОМЕР_1 та наявних на цьому рахунку грошових коштів, що підтверджується довідкою АТ "Перший Український Міжнародний Банк".

Отже, на думку апелянта, в даному випадку порушення Закону України «Про виконавче провадження» відсутнє, оскільки майно боржника грошові кошти перебувають у м. Києві, тому є правомірним прийняття до виконання виконавчого документа за місцезнаходженням майна боржника , що відповідає вимогам ч.ч.2,4 ст. 24 Закону України (а.с. 124-128).

Позивач, представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

11 листопада 2019 року від відповідача до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Крім того, 11 листопада 2019 року від позивача до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу разом із клопотанням про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхменко Ольги Леонідівни перебуває виконавче провадження № 59225325 щодо примусового виконання виконавчого напису № 10073, виданого 03.05.2019 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С., щодо стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , заборгованості в розмірі 32 325,83 грн. (а.с.9-10, 49-71).

Виконавче провадження № 59225325 відкрито постановою від 29.05.2019 (а.с. 61-62) на підставі заяви Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про примусове виконання рішення (виконавчого напису № 10073, виданого 03.05.2019 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С.)

В заяві про примусове виконання рішення стягувач - третя особа у заяві повідомив, що просить відкрити виконавче провадження за місцем знаходження майна( грошових коштів) боржника позивача, надавши довідку щодо наявності у ОСОБА_1 рахунку 1263 від 25.09.2012 року в валюті гривня, відкритий в АТ "Перший український міжнародний банк" , який розташований за адресою в місті Києві, вул. Андріївська б.4 .

Стягувач просив звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно ОСОБА_1 та без перевірки її майнового стану за місцем проживання ( перебування) боржника (а.с. 44, 55).

Постановою відповідача від 11.06.2019 (ВП 59225325) звернуто стягнення на доходи боржника позивача (а.с. 67-68).

Правомірність прийняття вищевказаної постанови є спірним питанням даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того,що картковий рахунок з наявними нам ньому грошовими коштами неможливо вважати майном у відповідному виконавчому окрузі та надав оцінку правомірності дій відповідача щодо відкриття провадження у справі .

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи достовірно встановлено порушення приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» щодо відкриття виконавчого провадження, та дійшов висновку щодо протиправності прийняття постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендія та інші доходи боржника від 11.06.2019 у ВП № 59225325 та наявності підстав для її скасування.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Щодо відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням безготівкових коштів

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Статтею 10 Закону № 1404 визначені заходи примусового виконання рішень, а саме:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Поряд з цим Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон) визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. Пунктом 2 частини 2 цієї статті Закону у повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.

Пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 6 статті 25 Закону виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що і Закон України "Про виконавче провадження" і Закон визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому згідно з частиною 3 статті 25 Закону право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Визначення місця вчинення приватним виконавцем виконавчих дій у вже відкритому виконавчому провадженні здійснюється відповідно до загальних норм, якими визначаються вимоги щодо місця вчинення відповідної виконавчої дії - без обмеження дій приватного виконавця виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність (частина 6 статті 25 Закону та абзац 2 частини 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження").

Зі змісту наведеної норми частини 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" випливає, що якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Відповідно до ч.2 ст.68 Закону України "Про виконавче провадження" за іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач оскаржує дії приватного виконавця з виконання нотаріального напису № 10073, виданого 03.05.2019 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С., а саме щодо звернення стягнення на доходи позивача.

Підставою оскарження позивачем дій приватного виконавця є, на думку позивача, порушення виконавцем вимог щодо територіальної компетенції з відкриття нею виконавчого провадження з виконання вказаного нотаріального напису та вчинення нею у межах цього виконавчого провадження виконавчих дій.

При цьому, позивач зазначила, що боржник у спірному виконавчому провадженні ОСОБА_1 , а місце проживання якої є АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Суд першої інстанції виходив з того, що місце реєстрації боржника відноситься до виконавчого округу Луганської області, відтак, відповідачем порушено вимоги ст. 24 Закону України Про виконавче провадження, а саме місце виконання рішення (нотаріального напису), та наявність підстав для скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва про звернення стягнення на заробітну плату боржника, ОСОБА_1 .

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Однією з підстав відкриття виконавчого провадження є місцезнаходження майна позивача.

Стягувач звернувшись з заявою до приватного виконавця у м. Києві ,просив відкрити виконавче провадження за місцем знаходження майна( грошових коштів) боржника позивача, на рахунку НОМЕР_1 від 25.09.2012 року в валюті гривня, відкритий в АТ "Перший український міжнародний банк" , який розташований за адресою в місті Києві, вул. Андріївська б.4 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що картковий рахунок в банку та наявні на ньому грошові кошті не мають встановлюючої ознаки щодо відкриття виконавчого провадження, отже не є майном у розумінні Закону № 1404.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 3.1 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Згідно з частинами 6.1, 6.2 статті 6 вказаного закону банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.

Частинами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій і зазначається під час арешту цього майна. Можливість ініціювати операції стосовно безготівкових коштів в іншому місці, окрім як у банку, у якому відкрито відповідний картковий рахунок, не суперечить цій юридичній фікції, яка закріплена також у Законі України "Про виконавче провадження", у якому йдеться про "кошти, які перебувають на рахунках боржника у банках".

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним Банком України, а умови відкриття рахунків передбачаються в договорі між банком та його клієнтом - власником рахунку. До системи банківських рахунків для грошового обороту належать такі рахунки: кореспондентські, поточні, карткові рахунки, вкладні( депозитні), кредитні(позичкові), розподільчі тощо.

В частині 4 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У зв`язку із викладеним та враховуючи, що позивач є боржником за кредитним договором № 1463 від 25.02.2012, укладеним нею та АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», правонаступником прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» з місцезнаходженням у м. Києві (а.с. 55),де доречи, знаходиться відкритий картковий рахунок НОМЕР_1 від 25.09.2012 року в валюті гривня з грошовими коштами позивача, та подальші дії приватного виконавця у межах вже відкритого виконавчого провадження не обмежуються виконавчим округом цього виконавця, суд зазначає, що дії приватного виконавця, який здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва, з відкриття виконавчого провадження та його виконання шляхом винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату не суперечать наведеним нормам законодавства, а тому суд відхиляє протилежні доводи позивача.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази скасування (або оскарження) а ні постанови про відкриття виконавчого провадження, а ні нотаріального напису на підставі якого було відкрито це виконавче провадження, відтак, суд дійшов висновку про погодження особи з таким написом та відкриттям виконавчого провадження та наявністю у неї боргу перед третьої особою по справі (після переходу прав при правонаступництві).

Відповідно до ч.3 ст.68 Закону № 1404, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Таким чином, доводи позивача щодо необхідності скасування спірної постанови не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду із відмовою у задоволені позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 271, 287, 272, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року у справі № 360/2742/19 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни, третя особа Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання протиправною та скасування постанови від 11.06.2019 № 59225325 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Е.Г. Казначеєв

Т.Г. Гаврищук