Справа № 520/4203/19
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 р.Справа № 520/4203/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Зеленського В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.07.19 року по справі № 520/4203/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Огульчанське-Плюс"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Огульчанське-Плюс" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому, у урахуванням уточнень, просило суд скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача від 12.04.2019 року № 2, від 12.04.2019 року № 2, від 03.06.2019 року № 7.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Огульчанське-Плюс" (вул. Холодного, буд. 3П,с. Огульці, Валківський район, Харківська область,63032, ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено частково.

Скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 12.04.2019 року № 2, № 2, які винесені відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Огульчанське-Плюс".

У задоволенні решти вимог -відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Огульчанське-Плюс" (вул. Холодного, буд. 3П,с. Огульці, Валківський район, Харківська область,63032, ) судові витрати у розмірі 1921,00 грн. ( одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 копійок).

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог прийнявши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи, що в силу положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняття нового судового рішення в цій частині.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 308. КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, на підставі положень ч. 1 ст. 308 КАС України не підлягає апеляційному перегляду.

На підставі частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що контролюючим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року, результати якої викладено в акті 19.12.20018 року № 5253/20-40-14-02-08/37948175 ( надалі - акт).

Висновки перевірки свідчать про порушення позивачем низки вимог законодавства.

На підставі висновків перевірки та за результатами адміністративного оскарження відносно позивача складено податкові повідомлення - рішення ( надалі - ППР): від 12.04.2019 року № 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів у розмірі 21052 грн., у т.ч. за основним платежем - 16841,6 грн., за штрафними санкціями - 4210,4 грн.; від 12.04.2019 року № 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів у розмірі 99765,81 грн., у т.ч. за штрафними санкціями - 99765,81 грн.; від 03.06.2019 року № 7, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7922,08грн., у т.ч. за основним платежем - 3447 грн., за штрафними санкціями - 2585,25 грн., пеня -1889,83 грн.

Позивач, не погодившись з вказаними ППР, звернувся у судовому порядку за їх оскарженням.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, частково доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стосовно ППР від 12.04.2019 року № 2 та від 12.04.2019 року № 2 позивач вказував, що не є особою, яка реалізує пальне, а тому не може вважатись платником акцизного податку, оскільки реалізація ним паливно - мастильних матеріалів та придбання сільськогосподарських послуг, за якими виконавці використовували паливно - мастильні матеріали, що належали позивачу, не передбачає переходу права власності або права розпорядження цим паливом, а тому, він не має обов`язку з реєстрації відповідним платником акцизного податку та складання акцизних накладних.

Щодо ППР від 03.06.2019 року № 7, таке, на думку позивача, має бути скасоване, оскільки складено з порушенням строків.

Водночас, відповідач зазначав, що з аналізу документів, наданих позивачем до перевірки документів встановлено , що позивач здійснював операції, які, у розумінні ПК України, є операціями з реалізації пального, відтак, позивач обтяжений обов`язком з реєстрації платником акцизного податку та реєстрації акцизних накладних, що у даних правовідносинах відсутнє, відтак, на думку відповідача ППР від 12.04.2019 року № 2 та від 12.04.2019 року № 2 є законними . Крім того вказав, що порушення строку винесення ППР 03.06.2019 року № 7 не є безумовною підставною для його скасування внаслідок порушення позивачем відповідних норм законодавства.

Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Стосовно ППР від 12.04.2019 року № 2 та ППР від 12.04.2019 року № 2.

Судом встановлено , що позивач (замовник) придбавав послуги з внесення рідкого аміак у ґрунт , придбання аміаку рідкого технічного у ПП "Павлоградська зернова компанія" (виконавець) за договором від 21.03.2016 року № 34.

Матеріали справи за даним договором містять додаток № 1, додаток № 2, акт надання послуг № 179 від 25.04.2016 року, лімітно - заборні карти, акт звірки взаєморозрахунків.

Згідно п.2 Додатку № 2 від 21.03.2019 року до вказаного договору, замовник за власний рахунок та завчасно забезпечує заправку пальним техніку виконавця задіяну на проведення робіт за нормами, визначеними у даному додатку № 2.

Лімітно- заборною картою № 44 на одержання паливно - мастильних матеріалів (надалі - ПММ) встановлено ліміт на відпуск 3500 літрів для оприскувача Кейс-310.

Лімітно- заборною картою № 13 на одержання ПММ встановлено ліміт на відпуск 40 літрів бензину, фактично видано 30 літрів для автомобіля ЗІЛ 131, номер АЕ3542ЕХ.

Між ПСП "Явір" ( виконавець) та позивачем (замовник) укладено договір від 28.04.2016 року № 28-04/2/16 про надання послуг, за умовами якого виконавець надає замовнику, зокрема, сільськогосподарські послуги своїми власними силами.

Сторонами не заперечується, що при виконанні з боку ПСП "Явір" умов договору, використовувалось пальне, що належало позивачеві.

Матеріали справи за даним договором містять акт виконання комплексу сільськогосподарських робіт за травень 2016 року, рахунок № 300 на оплату послуг на суму з ПДВ 41198,78 грн., лімітно - заборні карти, докази сплати позивачем суми за рахунком № 300.

Згідно з лімітно-забірними картками на одержання ПММ року було встановлено відпуск ПММ ТОВ "Явір", дизпалива для сільськогосподарської техніки.

Між СТОВ "Агрофірма "Восход" ( виконавець) та позивачем (замовник) укладено договір від 29.05.2016 року № 29-05/1/16 про надання послуг, за умовами якого виконавець надає замовнику, зокрема, сільськогосподарські послуги своїми власними силами.

Сторонами не заперечується, що при виконанні з боку СТОВ "Агрофірма "Восход" умов договору, використовувалось пальне, що належало позивачеві.

Матеріали справи за даним договором містять рахунок № 039 на оплату послуг та акт виконаних робіт № 17 від 06.06.2016 року на суму з ПДВ 15251,40 грн., докази сплати позивачем за послуги, лімітно - заборну карту.

Згідно з лімітно - заборною картою на одержання ПММ було встановлено відпуск СТОВ "Агрофірма "Восход" зі встановленого ліміту 690 л, дизпалива для сільськогосподарської техніки у кількості 686 л.

Як вказує відповідач, на балансі позивача не обліковується техніка контрагентів на рахунку "Основні засоби", яка зазначена у лімітно - заборних картах, а особи, яким видано ПММ не працювали на підприємствах, що свідчить про те, що твердження позивача про реалізацію ним паливно - мастильних матеріалів та придбання сільськогосподарських послуг, за якими виконавці використовували паливно - мастильні - матеріали, що належали позивачу, не передбачає переходу права власності або права розпорядження цим паливом є хибними, а у спірних правовідносинах відбулась саме реалізація ППМ позивачем на користь ПП "Павлоградська зернова компанія", ТОВ "Явір", СТОВ "Агрофірма "Восход".

Враховуючи вищенаведене, позивач є платником акцизного податку у розумінні ПК України , а тому, внаслідок реалізації пального без відповідної реєстрації платником вказаного податку та без відповідного звітування є порушеннями норм ПК України.

Розділ VI ПК України присвячено акцизному податку.

Згідно п.п. 212.1.11, п.п. 212.1.15 п. 212.1 ст. 212 ПК України, платником податку є особа - суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів; особа, яка реалізує пальне.

Відповідно до п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України, об`єктом оподаткування є операції з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Приписами п.п. 14.1.212 п. 14.1 ст.14 ПК України ( в редакції, чинній на час виконання договорів між позивачем та ПП "Павлоградська зернова компанія", ТОВ "Явір", СТОВ "Агрофірма "Восход") встановлено, що реалізація пального для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України на підставі договорів купівлі-продажу, міни, поставки, дарування, комісії, доручення (в тому числі передача на комісійну/довірчу реалізацію), поруки, інших господарських та цивільно-правових договорів або за рішенням суду, іншого компетентного державного органу чи органу місцевого самоврядування за плату (компенсацію) або без такої, які передбачають перехід права власності або права розпорядження, а також передачу (відпуск, відвантаження) пального на підставі договорів про виробництво із сировини замовника. Не вважаються реалізацією пального операції з передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України на підставі договорів зберігання.

З цього випливає те, що ключовим аспектом зазначеного є встановлення факту, чи відбувся перехід права власності чи розпорядження паливом.

У разі якщо суб`єкт господарювання планує здійснювати операції з передачі (відпуску, відвантаження) пального іншим особам чи будь-які інші операції з пальним на митній території України, які визначені в абзаці другому пп. 14.1.212 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, то до початку здійснення таких операцій він повинен зареєструватися платником акцизного податку з реалізації пального та складати акцизні накладні на такі обсяги реалізації, а також на обсяги пального, що використовується для власного споживання, зареєструвавши накладні в Єдиному реєстрі акцизних накладних згідно з п. 231.1 ст. 231 Податкового кодексу України.

При цьому, якщо обсяги реалізованого пального не перевищують обсяги отриманого пального від інших платників акцизного податку, за які сплачено акцизний податок, у замовника не виникатиме об`єкта оподаткування за п.п.213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

Платник податку при ввезенні на митну територію України пального або спирту етилового, з якого сплачено акцизний податок, або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу, або реалізації пального або спирту етилового зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального або спирту етилового та зареєструвати її в Єдиному реєстрі акцизних накладних з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи. Платник податку зобов`язаний скласти акцизну накладну на обсяги пального або спирту етилового, використаного для власного споживання; реалізованого та/або використаного для виробництва непідакцизної продукції на умовах, встановлених статтею 229 цього Кодексу; втраченого у межах та/або понад встановлені норми втрат; зіпсованого, знищеного, в тому числі внаслідок аварії, пожежі, повені, інших форс-мажорних обставин чи з іншої причини, пов`язаної з природним результатом, а також внаслідок випаровування у процесі виробництва, обробки, переробки, зберігання чи транспортування такого пального або спирту етилового, а також при здійсненні операцій, які не підлягають оподаткуванню або звільняються від оподаткування (п. 231.1 ст. 231 ПК України).

Право на складання акцизних накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники акцизного податку в порядку, передбаченому статтею 212 цього Кодексу (п. 231.4 ст. 231 ПК України).

При реалізації пального особа, яка реалізує пальне, зобов`язана в установлені терміни скласти акцизну накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі акцизних накладних, така реєстрація вважається наданням акцизної накладної отримувачу пального або спирту етилового. Акцизні накладні, які не надаються отримувачу пального або спирту етилового, та акцизні накладні/розрахунки коригування, складені за операціями з реалізації пального або спирту етилового суб`єктам господарювання та фізичним особам, які не є платниками акцизного податку, також підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі акцизних накладних (п. 231.5 ст. 231 ПК України).

Реєстрація в Єдиному реєстрі акцизних накладних здійснюється не пізніше п`ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання (п. 231.6 ст. 231 ПК України).

Сума акцизного податку для цілей пунктів 120-2.1 і 120-2.2 цієї статті визначається за ставкою, що встановлена на дату реалізації пального, та курсом Національного банку України, що діє на перший день кварталу, в якому здійснюється реалізація пального, а для спирту етилового - за ставкою, що встановлена на дату реалізації спирту етилового ( п.п.120-2.3 п. 120-2 ст. 120-2 ПК України).

Підпунктом 120-2.2 п. 120-2 ст. 120-2 ПК України встановлено, що відсутність з вини платника акцизного податку реєстрації акцизної накладної в Єдиному реєстрі акцизних накладних/розрахунку коригування протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник податку зобов`язаний скласти акцизну накладну/розрахунок коригування, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми акцизного податку з відповідних обсягів пального або спирту етилового, на які платник податку зобов`язаний скласти таку акцизну накладну/розрахунок коригування.

Відповідно до п. 117.3 ст. 117 ПК України, здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку у порядку, передбаченому цим Кодексом, - тягне за собою накладення штрафу на юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у розмірі 100 відсотків вартості реалізованого пального або спирту етилового.

Згідно п. 123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Системно аналізуючи вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що за укладених угод між позивачем та його контрагентами, ключовим аспектом зазначеного, в контексті того, чи є позивач платником акцизного податку, у розумінні ПК України, є встановлення факту, чи відбувся перехід права власності чи розпорядження паливом за договорами, що перелічені вище.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ст. 317 ЦК України).

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У свою чергу розпорядженням є право вибору, так звана альтернатива.

У даних правовідносинах, досліджуючи зміст угод між позивачем та його контрагентами доцільно звернути увагу на приписи ст. 3 та 8 ЦК України, якими закріплено свободу договору та визначено аналогію закону.

В зазначеному контексті, до правовідносин з надання послу можливе застосування елементів подібних правовідносин по виконанню робіт, щодо використання матеріалів замовника.

Відповідно до ст. 840 ЦК України, якщо робота виконується частково або в повному обсязі з матеріалу замовника, підрядник відповідає за неправильне використання цього матеріалу. Підрядник зобов`язаний надати замовникові звіт про використання матеріалу та повернути його залишок.

Таким чином контрагенти позивача, а саме: ПП "Павлоградська зернова компанія", ТОВ "Явір", СТОВ "Агрофірма "Восход" діяли в обмежених рамках, та мали можливість лише використати пальне, в межах відведеного ліміту, а залишки, за їх наявності, повернути позивачу, що і було ними здійснено, виходячи з даних лімітно - заборних карток.

Тобто, останні не мали альтернативи з визначення долі пального на свій розсуд, оскільки така вже була визначена позивачем.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку перехід права власності не відбувся, оскільки, у такому разі, позивач повинен був реалізувати таке пальне за видатковими накладними з нарахуванням ПДВ та реєстраціями податкових накладних, а його контрагенти - виконувати умови договорів з власним пальним, придбаним у позивача, що суперечить умовам договорів, укладених позивачем з ПП "Павлоградська зернова компанія", ТОВ "Явір", СТОВ "Агрофірма "Восход".

Відтак, надання позивачем пального ПП "Павлоградська зернова компанія", ТОВ "Явір", СТОВ "Агрофірма "Восход", що надавали позивачу сільськогосподарські послуги, не передбачало переходу права власності або розпорядження пальним.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у даних правовідносинах, позивач не здійснював операцій, визначених п.п. 14.1.212 п. 14.1 ст.14 ПК України, отже, останній не є особою, яка реалізує пальне та платником акцизного податку відповідно.

Відтак, у позивача був відсутній обов`язок з реєстрації платником акцизного податку та з реєстрації акцизних накладних.

Зазначене цілком узгоджується з приписами п.п. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 ПК України, за якими, не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Відтак, суд приходить до висновку про скасування податкових повідомлень - рішень від 12.04.2019 року № 2 та від 12.04.2019 року № 2.

Враховуючи вищенаведене, доводи відповідача щодо правомірності прийнятих податкових повідомлень - рішень від 12.04.2019 року № 2 та від 12.04.2019 року № 2 є помилковими.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга вимог та доводів з приводу не правомірності прийняття судом першої інстанції рішення в частині відмови в задоволенні позову не містить. Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року по справі № 520/4203/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)В.В. Зеленський
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Я.В. П`янова
Повний текст постанови складено 18.11.2019 року