Справа № 500/1044/19
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10329/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року (судді Дерех Н.В., ухвалене в порядку письмового провадження в м. Тернопіль) у справі №500/1044/19 за позовом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області 06.05.2019 звернулося в суд із позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 5100 грн. 00 коп. від 22.04.2019 у виконавчому провадженні № 57891458.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з огляду на те, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 (справа № 819/302/18) задоволено позов ОСОБА_1 Зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1990 по 28.05.2013 та з 01.01.2014 по 02.12.2014 до стажу державної служби та перевести його на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», з 25 жовтня 2017 року. Таке рішення суду містить обставини, що унеможливлюють його виконання, оскільки судом першої інстанції не вказано, які саме довідки слід враховувати для переведення позивача на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» та чи всі суми з даних довідок враховувати. За весь період роботи в органах податкової служби ОСОБА_1 отримував надбавку за ранг державного службовця лише з 29.05.2013 по 31.12.2013, за всі інші періоди роботи виплачувалася надбавка за персональне звання. Згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 12.09.1997 № 503-р «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців», яке 06.08.2016 втратило чинність на підставі постанови Кабінету міністрів України від 22.07.2016 № 465 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», було віднесено до 4-7 категорій посад державних службовців відповідні посади в місцевих державних податкових адміністраціях. Тому вважає, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання - не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993. Позивач 08.11.2018, з врахуванням положень Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування їхніх посад, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України № 750 від 10.05.2017, звернувся до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради із проханням надати довідку про заробітну плату станом на 25.10.2017 для призначення пенсії державного службовця Жуковському О ОСОБА_2 . відповідно до наведеного Порядку. Проте, у своїй відповіді від 26.11.2018 Управління соціальної політики повідомило, що питання праці не знаходяться у їхній компетенції та не надало інформації щодо довідки про заробітну плату станом на 25.10.2017 для призначення пенсії державного службовця позивачу. 12.04.2019 пенсійний орган повторно звернувся з аналогічним запитом до цього ж Управління та станом на 03.05.2019 відповіді не надійшло. 12.04.2019 позивач звернувся до Головного управління ДФС у Тернопільській області із листом, у якому просив обґрунтувати правомірність видачі довідок від 25.10.2017 про складові заробітної плати ОСОБА_3 О ОСОБА_4 , виданих Головним управлінням ДФС у Тернопільській області, з поясненням зазначених у них сум, однак станом на 03.05.2019 відповідь не надійшла. Цього ж дня звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення порядку виконання рішення. За наведених обставин вважає, що у державного виконавця не було підстав для накладення штрафу на об`єднане управління. Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 у справі №819/302/18 зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1990 р. по 28.05.2013 р. та з 01.01.2014 р. по 02.12.2014 р. до стажу державної служби та перевести його на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з 25 жовтня 2017 року, рішення набрало законної сили 19.09.2018.

26.11.2018 судом видано виконавчий лист у справі №819/302/18.

11.12.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечною І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57891458 про примусове виконання виконавчого листа №819/302/18 виданого 26.11.2018 та зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, постанова позивачем не оскаржувалась.

Також, на адресу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області направлені вимоги виконавця від 01.02.2019 № 624/03.3-32, від 27.03.2019 №1121/03.3-32, якими вимагалось виконати рішення протягом 10 робочих днів, про що письмово повідомити Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

22.04.2019 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечною І.В. винесено постанову про накладення штрафу ВП №57891458, у відповідності до якої за невиконання рішення суду та вимоги державного виконавця №1121/03.3-32 накладено на боржника Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.

Вважаючи неправомірними постанову про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що відповідач діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 (заява №18357/97) Європейського суду з прав людини вказав, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи».

Також, у своєму рішенні від 15.10.2009 по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд вказав, що ефективний доступ до суду включає і право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Відтак, виконання судових рішень є найвагомішим показником реального та належного захисту порушених прав, свобод та інтересів особи та невід`ємною складовою права на справедливий суд.

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

В абзаці 1 підпункту 3.2 пункту 3 рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приписами частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом, у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №57891458 від 11.12.2018, яка не оскаржувалась позивачем, в тому числі у вимогах державного виконавця №627/03.3-32 від 01.02.2019, №1121/03.3-32 від 27.03.2019 державний виконавець зазначила щодо необхідності виконання боржником рішення суду протягом 10 робочих днів. Вказані постанова та вимоги державного виконавця своєчасно направлені відповідачем та отримані позивачем, що сторонами не заперечується.

Стаття 63 Закону №1404-VIII встановлює порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частина друга статті 63 Закону №1404-VIII передбачає, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно частини першої статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Частиною другою статті 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів встановила, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 у справі №819/302/18 зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1990 по 28.05.2013 та з 01.01.2014 по 02.12.2014 до стажу державної служби та перевести його на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з 25 жовтня 2017 року. Дане рішення набрало законної сили 19.09.2018 та 26.11.2018 Тернопільським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №819/302/18.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про повне виконання ним рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 у справі №819/302/18, оскільки тільки 27.05.2019 на виконання рішення суду яке набрало законної сили, здійснив дії щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», та видав розпорядження про що зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, тобто, після спливу строку, встановленого державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №57891458 від 11.12.2018, в тому числі у вимогах державного виконавця №627/03.3-32 від 01.02.2019, №1121/03.3-32 від 27.03.2019, а тому державним виконавцем ОСОБА_5 Іриною Валеріївною підставно накладено штраф за невиконання виконавчого документа.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем не надано будь яких доказів щодо повідомлення відповідача про наявність поважних причин щодо невиконання рішення суду у встановлений державним виконавцем строк до винесення оскарженої постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що в державного виконавця не було підстав для винесення оскарженої постанови, оскільки Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України вчиняло дії для належного виконання рішення суду шляхом запитування ряду довідок від інших установ та організацій, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, так як у даному випадку дії позивача не відповідають змісту виконавчого листа, який підлягав до виконання у визначений в рішенні суду спосіб, а саме: шляхом зарахування ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1990 по 28.05.2013 та з 01.01.2014 по 02.12.2014 до стажу державної служби та переведення його на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», з 25 жовтня 2017 року. Тобто, для виконання вказаного рішення суду не виникало потреби у витребуванні певних довідок.

Згідно частин 1,2 статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність дій та надано обґрунтовані доводи щодо прийняття оскаржуваної постанови, відповідно до норм чинного законодавства, натомість позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді та не стосуються меж перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 268, 271, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі №500/1044/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль