Справа № 520/11491/19
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

18 листопада 2019 р. справа № 520/11491/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Харківській області (, юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, фактична адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26) про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Біляєва Бориса Євгеновича від 23.07.2019 року, винесену в межах виконавчого провадження №34478817, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 274216,94 гривень.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 29.10.2019 року позивачу стало відомо, що Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області здійснюється виконавче провадження (ВП №59654373) з виконання постанови від 23.07.2019 р. про стягнення виконавчого збору у сумі 274216,94 грн., винесеної старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Біляєвим Б.Є. в межах виконавчого провадження ВП №34478817 з виконання виконавчого листа № 6-107/12, виданого 29.05.2012 р. Новозаводським районним судом м. Чернігова. Крім того, виконавче провадження ВП №34478817 з виконання виконавчого листа № 6-107/12, виданого 29.05.2012 р. Новозаводським районним судом м. Чернігова, було закінчено відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 37, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» внаслідок повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, про що 23.07.2019 р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Біляєвим Б.Є. в межах виконавчого провадження ВП №34478817 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. На думку позивача, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувана зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Проте, в межах виконавчого провадження № 34478817, державним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувана присуджених сум відповідно до виконавчого листа № 6-107/12, виданого 29.05.2012 р. Новозаводським районним судом м. Чернігова, відтак, сума виконавчого збору стягується з позивача незаконно. З огляду на викладене позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що на виконанні перебував виконавчий лист по справі № 6-107/12 виданий 29.05.2012 Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість за кредитним договором № 490055042 у сумі: за кредитом - 1806504,99 грн., по процентах - 259712,79 грн., пеня - 675851,65 грн., судові витрати по сплаті третейського збору в сумі - 99,98 грн., усього 2742169,41 грн. До Відділу надійшов лист представника стягувача Блінцова І.В. в якому йдеться про повернення виконавчого документа без виконання стягувачу. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, державним виконавцем 23.07.2019 винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 34478817 на підставі якої, після повернення виконавчого документа стягувачу та завершенню виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було розпочато нове виконавче провадження. Представник відповідача зазначив, що положення попередньої редакції Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606 застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606. Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата. Попередні та діючі редакції Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачали безумовне та обов`язкове стягнення виконавчого збору у подібній ситуації з обов`язковим винесенням відповідної постанови. Враховуючи вищевикладене, державним виконавцем були вчинені виконавчі дії відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на викладене, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Заяв або клопотань від представників сторін до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з положеннями ч.1, ч.3 та ч.9 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Спірні правовідносини склались з приводу правомірності винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, а відтак при розв`язанні спору слід виходити з положень Закону України "Про виконавче провадження", згідно зі ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебувало виконавче провадження ВП №34478817 з виконання виконавчого листа по справі № 6-107/12 виданий 29.05.2012 Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованості за кредитним договором № 490055042 у сумі: за кредитом - 1806504,99 грн., по процентах - 259712,79 грн., пеня - 675851,65 грн., судові витрати по сплаті третейського збору в сумі - 99,98 грн., усього 2742169,41 грн.

11.04.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження ВП №34478817 з виконання вищевказаного виконавчого листа до виконання.

З наданих представником відповідача копій виконавчого провадження вбачається, що до Відділу надійшов лист представника стягувача Блінцова І.В. в якому йдеться про повернення виконавчого документа без виконання стягувачу.

23.07.2019 року відповідачем винесена постанова, на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" про повернення виконавчого документа стягувачу.

Окрім цього, 23.07.2019 року відповідачем була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №34478817 у розмірі 274216,94 грн..

Судом також встановлено, що 23.07.2019 року державним виконавцем було виведено виконавче провадження з виконання виконавчого листа по справі № 6-107/12 виданий 29.05.2012 Новозаводським районним судом м. Чернігова із зведеного виконавчого провадження ВП №39039513 відносно ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що 06.08.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59654373 з виконання постанови №34478817 від 23.07.2019 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

Позивач, не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору від 23.07.2019 року ВП №34478817, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Статтею 1 Закону № 1404 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Також, статтею 27 Закону №1404 визначено виключний перелік умов, за яких виконавчий збір не стягується.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

З огляду на викладене, враховуючи, що виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 2 частини першої статті 39 Закону №1404 та виконавчий збір не стягнуто, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору, одночасно з закінченням виконавчого провадження, в повній мірі відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім цього, ч.3 статті 40 Закону №1404 передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Окремо суд зазначає, що 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон № 1404, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України №1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404 виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404 вказано порядок виконання та правового регулювання саме "виконавчих дій", а не "виконавчого провадження".

Виконавче провадження визначається статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб. Тобто, з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404, слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що положення попередньої редакції Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606 застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606. Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Також суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 року у справі №442/2670/17 дійшов висновку, що з аналізу приписів законодавства висновується, що частина перша та друга статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. При цьому, частина третя статті 40 зазначеного Закону є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону - не можуть застосовуватися.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі №580/1328/19, зазначено, що Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанова про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження. Питання стосовно здійснення чи не здійснення дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, що визначені як підстави для стягнення виконавчого збору в даному випадку є другорядним.

За приписами ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Біляєва Б.Є. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 23.07.2019 року ВП №34478817 є правомірними та як наслідок відсутність підстав для скасування вказаної постанови.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Харківській області (, юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, фактична адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26) про скасування постанови - відмовити.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та проголошено 18.11.2019 року.

Суддя Біленський О.О.