Справа № 9901/513/19
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 листопада 2019 року

Київ

справа №9901/513/19

адміністративне провадження №П/9901/513/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стеценка С. Г.,

суддів: Саприкіної І. В., Стародуба О. П., Кравчука В. М., Чиркіна С. М.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом Генеральної прокуратури України до Вищої ради правосуддя, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. 19.09.2019 до Верховного Суду як до суду першої інстанції надійшла позовна заява Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька 13/15, далі - ГПУ, Генпрокуратура, позивач) до Вищої ради правосуддя (04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-а, далі - ВРП, відповідач), у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 20.08.2019 №2215/0/15-19 (далі - спірне рішення).

2. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказує на те, що спірне рішення, яким відмовлено у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора України Кізя С. М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 65 Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі - Закон №1798-VIII), оскільки ухвалене неповноважним складом ВРП й у ньому відсутні посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких відповідач дійшов до відповідних висновків.

3. Ухвалою Верховного Суду від 24.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.10.2019 о 15:30 годині.

4. У судовому засіданні, яке відбулось 21.10.2019, залучено до участі у справі ОСОБА_1 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки рішення у цій справі може вплинути на його права, свободи, інтереси або обов`язки. Про це Верховним Судом постановлено ухвалу, занесену секретарем до протоколу судового засідання. У зв`язку з наведеним, а також з метою забезпечення дотримання передбачених процесуальним законом прав ОСОБА_1 . , зокрема, на участь у судовому засіданні, необхідністю направлення на його адресу копій матеріалів позовної заяви, поданих у справі клопотань, Судом оголошено перерву у розгляді справи до 11.11.2019 15 години 30 хвилин.

5. Також, 16.10.2019 до Верховного Суду надійшло клопотання від ВРП, у якому порушується питання про закриття провадження у справі.

6. В обґрунтуванні вимог клопотання представник ВРП наводить аргументи стосовно того, що спірне рішення відповідача не стосується інтересів ГПУ і жодним чином не порушує її прав, натомість має безпосередній вплив лише на суддю, стосовно якого воно ухвалене, тобто є актом індивідуальної дії.

7. Представник відповідача вказує й на те, що Конституцією та законами України не передбачено право ГПУ, як суб`єкта владних повноважень, звертатись до суду з такою позовною заявою, а тому, на переконання ВРП, спірне рішення не може бути предметом судового розгляду за ініціативою позивача у цій справі.

8. 07.11.2019 до Верховного Суду надійшли заперечення Генпрокуратури на клопотання ВРП про закриття провадження у цій справі, де позивач зазначає, що в даному випадку звернення до суду з цим позовом обумовлене необхідністю захисту інтересів держави, а тому, на думку ГПУ, наділена правом судового оскарження спірного рішення, оскільки діє у межах повноважень, визначених Законом України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697-VII). Крім того, позивач звернув увагу, що оскаржуване рішення прямо стосується його прав та обов`язків, як ініціатора подання про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

9. У судовому засіданні представник відповідача подане клопотання підтримав та просив його задовольнити.

10. Аналогічну думку стосовно заявленого ВРП клопотання у судовому засіданні висловила й представник третьої особи - ОСОБА_1.

11. Представник ГПУ проти доводів та вимог вказаного вище клопотання відповідача заперечив, вважає останнє необґрунтованим та таким, що не містить належних мотивів, які б давали суду підстави для закриття провадження у справі, а отже просить у його задоволенні відмовити.

12. Вирішуючи клопотання ВРП про закриття провадженні у справі, колегія суддів виходить з такого.

13. З матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом СБУ у Чернігівській області за процесуальним керівництвом прокурорів відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва в кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генпрокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 05.08.2019 №0000051 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 351-1; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376 Кримінального кодексу України (далі - КК України); ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 351-2; ч. 2 ст. 376 КК України; ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 351-2, ч. 2 ст. 375 КК України ; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 351-2, ч. 2 ст. 375 КК України.

14. 02.08.2019 заступником Генерального прокурора України Кізем С. М. складено та вручено письмове повідомлення про підозру судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених статтею 351-2, частиною другою статті 375 КК України.

15. 13.08.2019 позивач скерував до ВРП клопотання за підписом заступника Генерального прокурора України Кізя С. М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1. від здійснення правосуддя.

16. За результатами розгляду вказаного вище клопотання ВРП прийняла рішення від 20.08.2019 №2217/0/15-19 "Про відмову у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С. М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності".

17. Вважаючи протиправним зазначене вище рішення ВРП, Генпрокуратура звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цим позовом за захистом порушених, на її думку, прав та законних інтересів.

18. Так, відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

19. Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

20. Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

21. Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

22. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

23. За визначенням пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

24. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України).

25. З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів державної влади (у даному випадку Генпрокуратури) здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом". Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

26. Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства є, насамперед, захист порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб (кожної людини і громадянина), прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, тоді як самі суб`єкти владних повноважень наділені правом на звернення до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

27. Разом з тим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (набрала чинності 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

28. Згідно з статтею 131-1 в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

29. Законом, який, окрім іншого, визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, зокрема, стосовно представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон №1697-VII.

30. Питання, пов`язані з участю прокурора у судовому процесі, врегульовані й статтями 53, 54 КАС України.

31. Зокрема, згідно з частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

32. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

33. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача

34. В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1697-VІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

35. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У такому разі прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

36. Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

37. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

38. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

39. Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор, як посадова особа державного правоохоронного органу, з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист інтересів держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього існують виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

40. Також, згідно з Рекомендацією Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону", у яких щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені й ефективні органи.

41. Крім того, Консультативна рада європейських прокурорів (далі - КРЄП), створена Комітетом міністрів Ради Європи 13 липня 2005 року, у Висновку №3 (2008) "Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права" наголосила, що держави, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, мають забезпечувати реалізацію цих функцій згідно з такими, зокрема, принципами: діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами й обов`язками, що й будь-яка інша сторона, і не повинні мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін); обов`язок прокурорів обґрунтовувати свої дії та розкривати ці причини особам або інститутам, задіяним або зацікавленим у справі, має бути встановлений законом.

42. Згідно ж з пунктом 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятої Комітетом міністрів Ради Європи 19 вересня 2012 року, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. При цьому обов`язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (пункт 3 цих Рекомендацій).

43. З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

44. В той же час, слід врахувати, що положення Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі - Закон №1798-VIII) передбачають можливість оскарження лише рішень ВРП про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя чи про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (стаття 65).

45. Натомість, Закон №1798-VIII не встановлює права будь-кого на оскарження рішення ВРП, яким відмовлено у задоволенні клопотання відповідного прокурора про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя.

46. Такий законодавчий підхід до регулювання відносин, що виникають у зв`язку з вирішенням питань, пов`язаних з відстороненням судді від здійснення правосуддя, насамперед обумовлений їх специфікою, пов`язаною з тим, що ВРП, як спеціально уповноважений колегіальний, незалежний, конституційний орган державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів й такі повноваження є дискреційними.

47. Верховний Суд звертає увагу, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти встановлені законом права і обов`язки владних суб`єктів, які визначають ступінь самостійності їх реалізації з урахуванням принципу верховенства права і полягають у тому, що при вчиненні дій та прийнятті рішень владний суб`єкт здійснює свої повноваження з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих дій або рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 від 11 березня 1980 року).

48. Також, пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

49. Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення. Втручання у такі повноваження адміністративного органу може бути виправданим у виключних, виняткових випадках, коли це потрібно для захисту інтересів людини і громадянина, юридичних осіб приватного чи публічного права, держави або суспільства в цілому.

50. Принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

51. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України "цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів" (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

52. У Доповіді "Верховенство права", схваленій Європейською Комісією "За демократію через право" на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

53. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

54. В розрізі вказаного, оскарження спірного рішення ВРП в судовому порядку ініціатором питання відсторонення судді від посади, з точки зору завдань адміністративного судочинства і визначених Конституцією та законами України повноважень прокуратури, випадків участі прокурора у судовому процесі, є неактуальним і не сприяє досягненню мети, яка ставиться при зверненні до органу судової влади з позовною заявою.

55. До того ж, Верховний Суд вважає недоречними посилання Генпрокуратури на практику Європейського суду з прав людини, як підставу для здійснення судового розгляду по суті, оскільки висновки цього суду направленні на встановлення порушень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і захист прав людини (у виключних випадках - юридичної особи), а не органів державної влади.

56. Правові висновки ЄСПЛ в порядку аналогії не можуть бути застосовані для захисту прав та інтересів суб`єктів владних повноважень, оскільки законодавство України побудовано, зокрема, на основі конституційного принципу, коли права, свободи людини та їх гарантії визначають спрямованість діяльності держави, а не навпаки. Тобто, визначені законодавством права, свободи людини та їх гарантії не можуть бути притаманними органам державної влади, так як головним обов`язком останніх є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

57. Отже, відсутність регламентації у національному праві оскарження рішень про відмову у відстороненні судді від посади є розумним обмеженням у цій процедурі, покликаним не перевантажувати судову систему за умови, якщо чинне законодавство передбачає конкретні способи захисту прав та інтересів зацікавленої особи, а тому даний позов не підлягає судовому розгляду.

58. За приписами пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

59. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.03.2018 у справі №П/9901/135/18 (провадження №11-70сап18), від 31.01.2019 у справі №9901/56/19 (адміністративне провадження №П/9901/56/19), від 27.06.2019 у справі №9901/920/18 (провадження №11-1455заі18) зазначила, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

60. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача та закриття провадження у цій справі.

61. Керуючись статтями 22, 53, 238, 239, 248, 266 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Вищої ради правосуддя про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом Генеральної прокуратури України до Вищої ради правосуддя, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання колегією суддів.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С .Г. Стеценко,

І. В. Саприкіна,

О. П. Стародуб,

В. М. Кравчук,

С. М. Чиркін,

Судді Верховного Суду