Справа № 420/2929/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2929/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О.О.,

Єщенка О.В.,

за участю: секретар судового засідання Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу адвоката Павел Ольги Юріївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Аракелян М.М. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018р.;

- зобов`язати виключити з інтегрованої автоматизованої системи Податковий блок заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, адвоката Павел Ольга Юріївна звернулась до суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що лише відомості з інформаційної системи органу доходів і зборів не підтверджують сумі виплат (доходу). Апелянт вважає, що такі відомості є підставою призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, котре становить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, недостатньо дослідивши матеріали справи, дійшов помилкового висновку про те, що позивач був обізнаний про обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок, та про те, що такий обов`язок пов`язаний із його статусом фізичної особи-підприємця, оскільки позивач останній довгий час перебував на лікуванні (в тому числі і госпіталізації) в психіатричному закладі, що підтверджується наявними в матеріалах справи даними з медичної картки амбулаторного хворого № 790/18 від 25 квітня 2018 року. Апелянт вказує, що ОСОБА_1 не здійснював свою підприємницьку діяльність вже багато років, ніде не працював, проживав з батьками, не усвідомлював простих речей, вже не кажучи про обов`язок його як фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний внесок.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що незважаючи на законодавчі норми, вимогу про сплату боргу (недоїмки) за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року було сформовано лише 19 листопада 2018 року, при тому, що закон зобов`язує формувати таку вимогу протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску. Апелянт зазначає, що якщо позивача було б проінформовано про заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску вчасно, позивач та його родина здійснили б усі дії, необхідні для державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця та зняття з обліку платників податків і зборів, і на сьогоднішній день не виникло б такої суми боргу (недоїмки). Враховуючи викладене, апелянт вважає, що під час розгляду даного спору, зважаючи на тяжкий стан психічного здоров`я позивача та обставини неналежного виконання відповідачем своїх повноважень, з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 , у суду першої інстанції були всі підстави для скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1028-25 від 19 листопада 2018 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 02.07.2013р. мав статус фізичної особи-підприємця, а 08.02.2019 року внесено запис №3003225 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , НОМЕР_1 (а.с. 13).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано позивача як фізичну особу-підприємця 02.07.2013 року. Цією ж датою позивача взято на облік як платника єдиного внеску.

Згідно Довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААБ №038244 від 26.11.2018 року позивачу встановлено другу групу інвалідності, загальне захворювання (а.с. 8-9). Інвалідність встановлена до 01.12.2019 року.

Згідно посвідчення Серії НОМЕР_2 , виданого 17.01.2019 року позивачу призначено виплату соціальної допомоги (а.с. 10-11). Цей факт також підтверджується Листом №506 від 12.04.2019 року Управління соціального захисту населення Тарутинської районної державної адміністрації (а.с.12) про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як отримувач державної соціальної допомоги та допомога призначена з 26.11.2018р. по 30.11.2019р.

Позивач зазначає, що з квітня 2018 року до листопада 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному закладі (а.с. 14-31).

19.11.2018 року за №Ф-1028-25 сформовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) з заборгованості по сплаті єдиного внеску у сумі 19028,26 грн. (а.с. 7).

Позивач, не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, маючи відповідний обов`язок, не сплачував суми єдиного внеску у встановленому розмірі, внаслідок чого виникла заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску у сумі 19028,26 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно та з дотриманням порядку винесено вимогу про сплату боргу, який виник внаслідок несплати єдиного внеску у сумі 19028,26 грн. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі Закон України № 2464).

Згідно з пунктами 2, 6 частини першої статті 1 Закону України № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі, як і до того - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закон України № 2464у передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону України № 2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У пунктах 2, 3 частини першої статті 7 Закону України № 2464 визначено базу нарахування єдиного внеску, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону України № 2464 визначено, що мінімальний страховий внесок це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинне законодавство у сфері збору та обліку єдиного внеску не пов`язує фактичне проведення фізичними особами-підприємцями своєї підприємницької діяльності із обов`язком сплати єдиного внеску. Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок сплати єдиного внеску, за відсутності інших умов, пов`язаний саме із статусом суб`єкта підприємницької діяльності і припиняється разом із внесенням відомостей щодо припинення діяльності саме фізичної особи-підприємця. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 4 ст. 4 Закону України №2464, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Законом України №2464 встановлені дві чітко сформульовані обов`язкові вимоги за яких особа звільняється від сплати єдиного внеску: особа є пенсіонером за віком або інвалідом; особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, 26.11.2018 року встановлено інвалідність ІІ групи, з 26.11.2018 року виплачувалася соціальна допомога. При цьому, вимогу сформовано 19.11.2018 року, а сума виплати, зазначена в оскаржуваній вимозі, нарахована за період до 31.10.2018 року. Таким чином, відповідачем охоплено період, коли обов`язок позивача щодо сплати єдиного внеску не було знівельовано його статусом особи з інвалідністю та отримувача соціальної допомоги внаслідок наявності у законодавстві пільг щодо такої категорії осіб.

Щодо доводів апеляційної скарги, що лише відомості з інформаційної системи органу доходів і зборів не підтверджують сумі виплат (доходу), а можуть бути лише підставою призначення перевірки колегія суддів зазначає наступне.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом №2464, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом № 449 Міністерства фінансів України 20.04.2015 року (далі Інструкція ).

Відповідно до п. 10 розділу ІV Інструкції обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Разом з тим, статтею 9 Закону №2464 та п. 10 розділу ІV Інструкції передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється не тільки на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських документів , а і інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта у цій частині суперечать вимогам Інструкції, підпунктом 2 пункту другого розділу VII, якої чітко передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року (справа №813/4686/16), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач був обізнаний про обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки згідно принципу Ignorantia juris non excusat та положень ст. 68 Конституції України, в Україні встановлена презумпція знання законодавства, а незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. При цьому суд звертає увагу, що чинне законодавство не передбачає такого критерію звільнення від сплати єдиного внеску, як необізнаність фізичної особи-підприємця про обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок.

Щодо доводів апелянта, що вимогу про сплату боргу (недоїмки) за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року було сформовано лише 19 листопада 2018 року, при тому, що закон зобов`язує формувати таку вимогу протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.3 Інструкції встановлено обов`язок винесення вимоги протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій), тобто Інструкція передбачає направлення податкової вимоги не виключно одразу після виникнення податкового боргу, а і у разі зростання суми недоїмки. Крім того, відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України №2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. При цьому, навіть якщо приймати до уваги доводи апелянта у цій частині, направлення вимоги після спливу встановленого Інструкцією строку є процедурним порушенням, яке не впливає на законність самої вимоги та не звільняє платника від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок.

Враховуючи викладене, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, оскільки вони ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Водночас, відповідно до вимог ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що вимоги ч. 4 ст. 9 КАС України, зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи, проте як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не було вжито заходів щодо повного з`ясування обставин справи в частині правомірності визначення суми заборгованості по сплаті єдиного внеску у розмірі 19028,26 грн.

Так, 06 грудня 2016 року Законом України № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено низку змін до Закону України № 2464, які набули чинності з 01 січня 2017 року, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями.

Як було зазначено судом апеляційної інстанції, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону України № 2464 визначено, що мінімальний страховий внесок це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Частиною п`ятою статті 8 Закону України № 2464 визначено, що для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається факт довготривалого перебування позивача на лікуванні в психіатричному закладі, що підтверджується наявними в матеріалах справи даними з медичної картки амбулаторного хворого № 790/18 від 25 квітня 2018 року, а також факт відсутності у матеріалах справи жодних доказів укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування або подання податкової звітності з єдиного соціального внеску, очевидними є обставини нездійснення позивачем у 2017-2018 роках підприємницької діяльності, а отже нарахування єдиного внеску здійснюється в розмірі мінімального страхового внеску.

При цьому, в матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування або подання податкової звітності з єдиного соціального внеску позивачем у вищевказані періоди, що сторонами по справ не спростовується.

Таким чином, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200 грн., розмір заборгованості позивача за 2017 рік складає 8448 грн (3200 грн х 12 х 22% = 8448 грн.).

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року внесені зміни до Закону України № 2464, що діють з 01.01.2018 року, зокрема щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями.

Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац 3 частини 8 статті 9 Закону).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної з 1 січня 2018 року - 3723 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2457,18 грн. (3723 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.), поквартально: - до 19.04.2018 - за 1 квартал 2018 року 2457,18 грн.; - до 19.07.2018 - за 2 квартал 2018 2457,18 грн.; - до 19.10.2018 - за 3 квартал 2018 року 2457,18 грн.

Таким чином, оскільки оскаржувана податкова вимога сформована 19.11.2018 року, а сума виплати, зазначена в оскаржуваній вимозі, нарахована за період до 31.10.2018 року, розмір заборгованості з єдиного соціального внеску за 3 квартали 2018 року складає 7371,54 грн. (2457,18х3=7371,54 грн.).

Враховуючи викладене, відповідно до вимог Закону України № 2464 та Інструкції, сума заборгованості за 2017 рік та три квартали 2018 року, обчислена з розміру мінімального страхового внеску повинна складати 15819,54 грн., що є значно меншим, ніж нарахована податковим органом сума недоїмки.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що навіть якщо обчислювати заборгованість з єдиного соціального внеску за 2017 рік та чотири квартали 2018 року розмір такої заборгованості повинен складати 18276,72 грн.

При цьому з оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018р. вбачається, що визначена податковим органом сума заборгованості у розмірі 19028,26 грн. складається виключно з суми недоїмки, штрафи та пеня податковим органом не нараховувались.

Враховуючи викладене, загальна сума заборгованості позивача з єдиного податку за період, визначений оскаржуваною податковою вимогою, всупереч вимогам чинного законодавства, визначено на рівні 19028,26 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року (справа №813/3274/17), повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження щодо застосування штрафу в іншому розмірі.

Таким чином, при неправомірному визначенні контролюючим органом суми грошових зобов`язань, відповідна податкова вимога підлягає скасуванню в повному обсязі, оскільки суд не уповноважений перебирати на себе дискреційні повноваження контролюючого органу з обчислення грошових зобов`язань.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018р. є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої автоматизованої системи Податковий блок заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у повному обсязі колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Разом з тим, враховуючи положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини неправомірності оскаржуваної податкової вимоги позивача в частині визначення розміру недоїмки з єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті, при встановленій судом апеляційної інстанції відсутності підстав звільнення позивача від сплати єдиного соціального внеску за відповідні періоди, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача зменшити в інтегрованій автоматизованій системі Податковий блок заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові є ефективним способом захисту порушених прав позивача та належною гарантією остаточного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції, всупереч вимогам ч. 4 ст. 9 КАС України, не було вжито заходів щодо повного з`ясування обставин справи в частині правомірності визначення суми заборгованості по сплаті єдиного внеску у розмірі 19028,26 грн., та як наслідок допущено неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Павел Ольги Юріївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018 року.

Зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області зменшити в інтегрованій автоматизованій системі Податковий блок заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко