Справа № 160/2869/19
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/2869/19

головуючий суддя І інстанції Тулянцева І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ» на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року в адміністративній справі № 160/2869/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ» до Управління Державної казначейської служби України у м. Нікополі Дніпропетровської області, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення пені,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ» звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Нікополі Дніпропетровської області, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, яка мала прояв у неподанні Управлінню Державної казначейської служби України у м.Нікополі Дніпропетровської області висновку із зазначенням суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ГСТ» по деклараціям за жовтень 1999 року в розмірі 25 303,02 грн., за листопад 1999 року в розмірі 25 000,00 грн. та за грудень 1999 року в розмірі 60 594,98 грн. у строк, передбачений ст. 200 Податкового кодексу України - до дати надходження коштів (29.04.2015 року) бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, з урахуванням висновків постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі №2а/0470/7513/12 (враховуючи ч. 6 статті 13 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ);

- визнати протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у місті Нікополі Дніпропетровської області, яка мала прояв у невидачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційній фірмі «ГСТ» суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість по деклараціям за жовтень 1999 року в розмірі 25 303,02 грн., за листопад 1999 року в розмірі 25 000,00 грн. та за грудень 1999 року в розмірі 60 594,98 грн. у строк, передбачений ст. 200 Податкового кодексу України - до дати надходження коштів (29.04.2015 року) бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, з урахуванням висновків постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі №2а/0470/7513/12 (враховуючи ч.6 статті 13 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ);

- стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ГСТ» на його рахунок пеню, нараховану на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість по деклараціям: за жовтень 1999 року за період з 19.02.2000 року по 29.04.2015 року; за листопад 1999 року за період з 16.03.2000 року по 29.04.2015 року; за грудень 1999 року за період з 20.04.2000 року по 29.04.2015 року, на загальну суму 526 393,59 грн., згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі №2а/0470/7513/12 (враховуючи ч.5 і ч.6 статті 13 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ» було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ», звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що саме з 11.09.2018 року починає обчислюватись шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, з урахуванням положень ч. 5 ст. 254 КАС України ( в редакції до 15.12.2017 року), який в свою чергу спливав 10.03.2019 року.

Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір між сторонами та залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а клопотання про поновлення строку для звернення до суду є необґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення були закріплені у відповідних частинах ст. 99 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року).

Приписами ч. ч 1, 2, 3 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що загальний строк для звернення до суду становить шість місяців та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Також, відповідно до частин 1, 2 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності справи від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Отже, законодавцем, встановленими строками, обмежено звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Такі строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, вони покликані забезпечити юридичну визначеність у публічно-правових відносинах.

Як свідчать встановлені обставини справи, предметом заявленого позивачем адміністративного позову виступає, зокрема, визнання протиправною бездіяльність податкового органу щодо неподання Управлінню Державної казначейської служби України у м. Нікополі Дніпропетровської області висновку із зазначенням суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь позивача та визнання протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у місті Нікополі Дніпропетровської області, яка мала прояв у невидачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційній фірмі «ГСТ» суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за жовтень 1999 року в розмірі 25 303,02 грн., за листопад 1999 року в розмірі 25 000,00 грн. та за грудень 1999 року в розмірі 60 594.98 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що про порушення своїх прав на отримання бюджетного відшкодування позивач був обізнаний ще станом на 2015 рік, а саме з часу сплати бюджетного відшкодування (29.04.2015 року).

В свою чергу, відповідно до штемпелю вхідної кореспонденції суду першої інстанції, проставленому на адміністративному позові, останній було зареєстровано судом 29.03.2019 року, а направлено поштою 17.03.2019 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду.

Відтак, з зазначених обставин справи вбачається, що позивачем був пропущений шестимісячний строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності податкового органу та Управління Державної казначейської служби України у м. Нікополі Дніпропетровської області.

Натомість, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, помилкового застосував до вказаних правовідносин строк у 1095 днів, що з урахуванням ч. 4 ст. 317 КАС України є підставою для зміни мотивів прийнятого рішення.

Що стосується дотримання позивачем строків звернення до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ГСТ» на його рахунок пеню, нараховану на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість по деклараціям: за жовтень 1999 року за період з 19.02.2000 року по 29.04.2015 року; за листопад 1999 року за період з 16.03.2000 року по 29.04.2015 року; за грудень 1999 року за період з 20.04.2000 року по 29.04.2015 року, на загальну суму 526 393,59 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

За визначенням, наведеним у підпунктах 14.1.18 та 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника; пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення повернення бюджетного відшкодування до тих пір поки не буде відшкодовано кошти.

Наведене свідчить про те, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 Податкового кодексу України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

Вказані правові висновки також відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 17.04.2018 року по справі № 816/1369/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, оскільки позивач просить стягнути з відповідача пеню, нараховану на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість по деклараціям: за жовтень 1999 року за період з 19.02.2000 року по 29.04.2015 року; за листопад 1999 року за період з 16.03.2000 року по 29.04.2015 року; за грудень 1999 року за період з 20.04.2000 року по 29.04.2015 року, а з позовом до суду першої інстанції звернувся лише 17.03.2019 року, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що останнім було пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом (1095 днів).

При цьому, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 11.09.2018 року по справі № 2а/0470/7513/12, якою залишено в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2015 року про стягнення пені на суму бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за періоди з 19.02.2000 року по 28.07.2005 року та з 01.01.2011 року по 16.01.2013 року, як на підставу необхідності початку обчислення строку звернення до суду з 11.09.2018 року та необхідності його поновлення у зв`язку з наявністю поважних підстав, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки право позивача на звернення до суду з даним позовом виникло в 2015 році та з даним судовим рішенням пов`язано не було.

Частиною 4 ст. 317 КАС України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ГСТ» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року в адміністративній справі №160/2869/19 змінити, виклавши текст мотивувальної частини останньої в редакції даної постанови.

В іншій частині ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду на підставі ч. 2 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко