Справа № 1.380.2019.003772
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8428/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.

за участі секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року про повернення заяви у справі № 1.380.2019.003772 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» про підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс»,-

суддя в 1-й інстанції Гулкевич І.З.,

час постановлення ухвали не зазначено.,

місце постановлення ухвали - м. Львів,

дата складання повного тексту ухвали не зазначено,-

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДФС у Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року у справі №1.380.2019.003772 у задоволені заяви Головного управління ДФС у Львівській області про продовження строку для усунення недоліків або відтермінування його сплату до вирішення справи по суті відмовлено. Заяву Головного управління ДФС у Львівській області про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» повернуто особі, яка її подала.

Ухвалу суду першої інстанції від 24.07.2019 оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте без врахування фактичних обставин справи та з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що заява про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платників податків не є об`єктом справляння судового збору. Зазначає, що така заява не є адміністративним позовом.

Просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року про повернення заяви у справі №1.380.2019.003772 та прийняти нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 року зазначену заяву податкового органу залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків до 16 год. 35 хв. 24.07.2019 року. Також, заявнику роз`яснено, що у разі не усунення ним у визначений судом термін недоліків, заяву з доданими до неї документами буде повернуто відповідно до приписів ч. 3 ст. 283 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Копію вказаної ухвали заявником отримана 24.07.2019 року о 10 год 15 хв, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення вищезазначеної ухвали.

24.07.2019 о 14:55 год. через канцелярію суду, від представника позивача ОСОБА_2 В.І. надійшла заява, в якій просить : відтермінувати до прийняття рішення у справі та відкрити провадження у справі або продовжити Головному управлінню ДФС у Львівській області процесуальний строк для усунення недоліків заяви щодо оплати судового збору.

В обґрунтування заяви зазначив, що видатки на утримання заявника фінансуються з Державного бюджету України. Станом на дату звернення із цією заявою та на початок 2019 відповідно до виписки на рахунках наданою УДКС України у Львівській області кошти КЕКВ 2800 «Інші видатки» відсутні, а на середину 2019 відсутні залишки кошторисних призначень та відкритих асигнувань на рахунку № НОМЕР_1 КПКВ 3507010.

Також наголосив, що протягом липня 2019 року рахунки ГУ ДФС у Львівській області заблоковані у зв`язку із наявністю виконавчого листа щодо безумовного списання коштів, про що зазначено у листах УДКСУ у Львівській області. Крім того, позивач звертався до ДФС України щодо виділення додаткових коштів для сплати судового збору, тому на даний час сплата судового збору є неможливою.

Розглянувши зазначену заяву, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для продовження строку для усунення недоліків або відтермінування його сплату до вирішення справи по суті, а відтак а відтак повернув подану заяву.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно п.5 ч.1 ст.4 КАС України, адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також слід звернути увагу апелянта на те, що спір у цій справі відноситься до категорії термінових адміністративних справ, розгляд яких здійснюється у порядку, передбаченому §2 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, ч. 1 ст. 269 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачає, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 283 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Таким чином, подана до суду податковим органом заява про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, на переконання колегії суддів, є особливою формою позовної заяви.

У свою чергу, згідно з ч. 3 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, однією з вимог до позовної заяви визначає надання документу про сплату судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України «Про судовий збір», визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Отже, сплата судового збору здійснюється за подання до суду як позовної заяви, так і іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Серед визначених у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», заяв (в тому числі і позовних) та скарг, за подання яких судовий збір не справляється, відсутня заява органу доходів і зборів про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.

Крім того, органи доходів і зборів не належать до суб`єктів, звільнених від сплати судового збору.

Таким чином, зазначене, дає підстави для висновку про те, що умовою реалізації права органу доходів і зборів на подання до суду заяви про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків у порядку, встановленому приписами ст. 283 Кодексу адміністративного судочинства України, є долучення до такої заяви документу про сплату судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч. 10 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши, що Головне управління ДФС у Львівській області звернулося із заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, без долучення документу про сплату судового збору, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення заяви без руху, з встановленням способу та строку усунення таких недоліків.

В подальшому, відмовляючи в задоволенні заяви представника Головного управління ДФС у Львівській області про продовження строків на усунення недоліків заяви щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків у справі 1.380.2019.003772 до прийняття рішення у справі та повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що визначено стислі строки розгляду судом заяви (не пізніше 96 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення заявника до суду), та який може бути порушений у випадку продовження заявнику строку для усунення недоліків. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що суб`єкти владних повноважень, фінансуються з Державного бюджету України, зокрема, в частині видатків на оплату судового збору, а тому держава повинна створити належні фінансові можливості і заздалегідь передбачити відповідні кошти на вказані цілі у кошторисах установ.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернення представника фіскального органу не підлягає до задоволення, а невиконання вимог суду в установлений строк тягне за собою повернення заявнику заяви та доданих до неї документів, з огляду на те, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не є поважною причиною при вирішенні питання про поновлення чи продовження строку, встановленого законом або судом.

Згідно з ч.1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 2,6 ст. 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для продовження строку для сплати судового збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до важкого матеріального становища позивача та відсутністю коштів на сплату судового збору, що не спростовує наведених вимог чинного законодавства.

Слід зазначити, що відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Повернення судом позовної заяви та надання заявнику права в межах розумних строків при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, правильно застосував положення Закону №3674-VI та статті 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи апеляційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої ухвали не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 268-272, 283, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року про повернення заяви у справі № 1.380.2019.003772 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Н. В. Ільчишин
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.