Справа № 638/17317/17
Суддя: Омельченко К. О.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/37/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді: Омельченко К.О.

При секретарі: Юрченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Харкові сержанта поліції Чернишенко Володимира Миколайовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд скасувати постанову поліцейського роти №1 батальйону №2 УПП в Харківській області сержанта поліції Чернишенко Володимира Миколайовича, серія БР №710997 від 13.11.17 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 13.11.17 Поліцейським роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Харкові сержантом поліції Чернишенко Володимиром Миколайовичем відносно нього було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії БР №710997 за ч.1 ст. 126 КУпАП (далі - Постанови №710997). Позивач вважає дії відповідача щодо винесення даної постанови незаконними та безпідставними, оскільки інспектор не врахував його заперечення з цього приводу, не врахував наданих оригінала посвідчення УБД та довіреності. Свої заперечення позивач виклав у Постанові №710997, однак інспектор Чернишенко В.М. не відреагував на його доводи та заперечення, оскільки стверджував що «фахівці» з «адмінпрактики» поліції не можуть помилятись. Таким чином, відповідачем було грубо порушено приписи чинного законодавства України, оскільки відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону), учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

26.02.2018року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

30.03.2018року та 25.09.2018р. представником відповідача УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції до суду подано відзив на адміністративний позов, в якому останній позовні вимоги не визнав та зазначив, що під час оформлення матеріалів стосовно ДТП, в іншого учасника ДТП - водія ОСОБА_1 був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, також ним не були надані документи, що підтверджують його право власності на вказаний транспортний засіб, а саме, ОСОБА_1 надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, який йому не належав. Інспектором Чернишенко В. М . позивачу було повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі та винесена відповідна постанова.

14.08.2018р. позивачем подана заява про виключення з числа відповідачів Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції.

24.09.2019р. позивачем через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі, тому суд прийшов до висновку про можливість ухвалення судового рішення за відсутність осіб, які беруть участь у справі та у відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 12 суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідач в судове засідання не з*явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Справа розглядається у відповідності до ч.3 ст. 194 КАС України, на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ст.286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Позовну заяву щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З матеріалів справи, вбачається, що Постановою серії БР №710997 від 13.11.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Це означає, що ч.2 ст. 77 КАС України встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Крім того, ч. 3 ст. 79 КАС України зобов`язує відповідача надати всі наявні у нього докази разом із поданням відзиву, тим більше, що такі вимоги (про надання документів) вказані в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, а тому, в даному випадку, суд відповідно до ч. 5 ст.77, ч.3 ст.205, ст. 286 КАС України безумовно зобов`язаний розглянути справу на підставі тих доказів, які надані суду сторонами.

Крім того, інспектором патрульної поліції при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не були зібрані належні та допустимі докази, які б могли підтвердити факт порушення позивачемправил дорожнього рухута невідповідність його пояснень дійсним обставинам справи.

Оскільки відповідно до ст. 251 КУпАПдоказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, в розділі постанови, який передбачає можливість вказівки на докази, на підставі яких прийнято рішення («До постанови додаються»), відсутні будь-які записи про дослідження інспектором будь-яких доказів по справі.

Зі змісту п. 24Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року №14 слідує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності буде відповідати вимогамст. 283 КУпАПтоді, коли в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначено мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Недотримання відповідачем процедурних приписів законодавства України про адміністративні правопорушення, передбачених, зокрема, ст. ст.278, 279 КУпАП, тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної у цій справі постанови з огляду на ненадання доказів, які б у достатній мірі і беззаперечно свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та є підставою для скасування оскаржуваної постанови інспектора поліції.

Надані у відзиву пояснення представника відповідача суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

ОСОБА_1 , є учасником бойових дій (посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 видане 18.05.2016 року).

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону), учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Разом з цим, у Свідоцтві про реєстрацію ТЗ відсутня графа реквізиту «Власник» або «Належник», є лише «Прізвище, або організація». Ні в одному діючому законодавчому документі, не вказано, що у графу «Прізвище, або організація» вносяться дані про власника ТЗ. Лише у технічному описі національного посвідчення водія затвердженого наказом МВС України 09.12.2004 N1528 (скасовано 05.07.2011), вказувалось, що у Свідоцтві «позначають відомості про власника посвідчення», а не ТЗ.

Так, згідно п. 1.6. ст. 1 Закону передбачено, що власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідності до нотаріально посвідченої довіреності №19706 від 23.11.13 позивачу надано право володіння та розпорядження автомобілем Хюндай Акцент д/н НОМЕР_2 з правом відчуження даного майна, тобто останній є законним володільцем (користувачем) даного майна.

Також, відповідно до Інструкції з організації діяльності підрозділів Державтоінспекції МВС України щодо контролю за наявністю у водіїв полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та страхових сертифікатів «Зелена картка» при нагляді за дорожнім рухом, що затверджена наказом МВС України від 29.11.2007р. № 451, власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Крім того, у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. зазначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відтак до власників транспортних засобів належать, зокрема, фізичні особи, які відповідно до законів України є законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Більше того, виходячи з ч. 13.1 ст. 13 Закону учасники бойових дій повинні користуватися належними їм транспортними засобами. В даній нормі прямо не вказано, що даний транспортний засіб повинен належати учаснику бойових дій на праві власності.

В свою чергу, належність транспортного засобу певній особі означає, що даний транспортний засіб може належати особі не лише на праві власності, а також може належати особі і на праві користування, праві господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, в тому числі на підставі довіреності як однієї із законних підстав експлуатації транспортного засобу.

Звідси випливає необхідність тлумачення положень ч. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зазначеному вище аспекті. З огляду на те, що у законодавстві України відсутнє офіційне визначення дефініції «належність», необхідно звернутися до граматичного способу тлумачення норм права, яке надається у тлумачному словнику української мови: «належність» стан за значенням «належний», який є чиєю-небудь власністю, перебуває в чиємусь розпорядженні. Таке визначення дає підстави відносити осіб, що зазначені у ч. 13.1 ст. 13 Закону, до осіб, які є законними користувачами та розпорядниками наземних транспортних засобів та правомірно експлуатують транспортний засіб, якщо вони під час керування мають право власності на транспортний засіб або один з головних елементів права власності - розпорядження. Відтак, різновиди належності транспортних засобів - це тільки ті випадки цивільно-правових відносин, які після укладання відповідних договорів наділяють особу правом розпорядження транспортним засобом: належність транспортного засобу на підставі права власності; належність транспортного засобу на підставі надання власником довіреності на користування та розпорядження транспортним засобом.

МТСБУ здійснює страхові виплати у разі скоєння ДТП особами, які відповідно до ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільнені від обов`язкового страхування належних їм транспортних засобів. Адже відповідно до ч. 13.1 ст. 13 Закону на МТСБУ покладений прямий обов`язок відшкодовувати збитки від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи. А також на підставі п. г ч. 1 ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, виходячи з принципу, що обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів насамперед спрямоване на захист майнових інтересів постраждалої сторони, а не осіб, котрі використовують транспортний засіб, умови страхування чітко визначають, що наявність винятків у національних умовах страхування не звільняє страховика і МТСБУ від фінансових обов`язків щодо відшкодування збитків навіть за відсутності страхових полісів у осіб, які мають на це законодавством визначене право.

Отже, оскаржувана постанова ґрунтується виключно на даних з постанови про накладення адміністративного стягнення, дійсність яких заперечується позивачем. Інших доказів, які б, відповідно до ст. 251 КУпАП, свідчили про наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, в процесі провадження адміністративної справи, не здобуто.

Згідно ст. 245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. З вищенаведеного вбачається, що при провадженні справи не були дотримані такі завдання як всебічність, повнота і об`єктивність з`ясування обставин справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.293 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та скасовує постанову і закриває справу.

Враховуючи те, що жодним чином не доведена вина позивача у вчиненому адміністративному правопорушенні, а спірна постанова підлягає скасуванню та провадження по справі закриттю.

Варто зазначити, що презумпція невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, є недоведеним.

Відповідачем в супереч вказаному вище на спростування пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не було вказано в постанові жодних достатніх, належних та допустимих доказів, а тому така постанова не може вважатись обґрунтованою.

Крім того, згідно з частиною 1статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

У положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного та справедливого розгляду справи, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу і стадією розгляду справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту.

Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження у випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке порушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях257,268,277,278,279,280 КУпАП.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що постанова серії БР №710997 від 13.11.2017року про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення на позивача не відповідає вимогам закону та не підтверджує наявність адміністративного правопорушення, винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій позивача, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 122, 251, 278, 279, 280, 288 КУпАП, ст.ст. 5-11,77,211,217, 220, 229, 241-246, 250, 255, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до поліцейського роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Харкові сержанта поліції Чернишенко Володимира Миколайовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення- задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Харкові сержанта поліції Чернишенко Володимира Миколайовича , серія БР №710997 від 13.11.2017року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП - закрити.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його складення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: