Справа № 347/1236/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10360/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Марцинковської О.М.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Бігуняк Л.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.08.2019р. в адміністративній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Остап`юк С.В.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 24 хв. 23.08.2019р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

18.06.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач Головне управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову державного виконавця ВП № 52735224 від 06.11.2017р. про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору в сумі 12800 грн. та 69 грн. 98 коп. витрат даного виконавчого провадження; зобов`язати старшого державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.1-5).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.08.2019р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.128-131).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (а.с.134-139).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконується органами, що здійснюються казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджений постановою КМ України № 845 від 03.08.2011р.

Згідно з п.3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань.

Враховуючи викладене, виконання рішень судів із соціальних виплат дітям війни повинно здійснюватися виключно Державною казначейською службою України у порядку черговості відповідно до положень зазначених нормативно-правових актів.

Постановою КМ України № 649 від 22.08.2018р. «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» визначено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування пенсійних виплат на виконання судових рішень за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійного фонду України на цю мету.

Отже, тільки після прийняття зазначеного нормативно-правового акту стала можлива виплата згідно рішення суду.

Після опрацювання Пенсійним фондом України пакету документів по справі ОСОБА_1 , згідно постанови КМ України № 649 від 22.08.2018р. та постанови Правління Пенсійного фонду України № 20-1 від 26.09.2018р., в межах наявних бюджетних призначень, особі була виплачена заборгованість згідно рішення суду в сумі 2034 грн. 86 коп., що підтверджується копією поштового переказу від 27.12.2018р. та копією фіскального чеку від 27.12.2018р.

Листом пенсійного органу № 1729/06 від 14.05.2019р. повідомлено орган державної виконавчої служби про виплату ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком як дитині війни.

У поданому клопотанні про додатково подані докази (№ 19373/06 від 28.10.2019р.) апелянт додатково наголошує на тому, що відповідно до п.3 ч.5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с.169-174).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013р., яка набрала законної сили 03.04.2013р., зобов`язано Косівське об`єднане управління ПФ України Івано-Франківської обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01.10.2010р. з врахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум (а.с.11-12).

05.10.2017р. Косівський районний суд Івано-Франківської обл. поновив ОСОБА_1 строк пред`явлення до виконання виконавчого листа у вказаній справі та замінив сторону боржника у виконавчому документі (а.с.76-77).

17.10.2017р. Косівським районним судом Івано-Франківської обл. видано стягувачу Лазорику М.С. виконавчий лист № 2-а-2283/11, який 20.10.2017р. подав відповідачу заяву про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим документом (а.с.69-70).

06.11.2017р. відповідач за зазначеним виконавчим листом відкрив виконавче провадження ВП №55057038, про що виніс постанову ВП № 55057038 від 06.11.2017р., якою також постановив стягнути з боржника виконавчий збір в розмірі 12800 грн. (а.с.82-83).

Згідно розпорядження № 133485 від 19.04.2013р. рішення суду в частині нарахування ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01.10.2010р. з врахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконано до відкриття виконавчого провадження ВП 55057038 (а.с.89-91).

Відповідно до поштового переказу та фіскального чеку від 27.12.2018р. рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 належних нарахованих сум виконано після відкриття виконавчого провадження (а.с.99-100).

27.05.2019р. постановою відповідача стягнуто з боржника у вказаному виконавчому провадженні витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 69 грн. 98 коп. (а.с.107-108).

27.05.2019р. відповідач скерував на адресу позивача вимогу державного виконавця, в якій вимагав протягом трьох робочих днів сплатити виконавчий збір у розмірі 12800 грн. та 69 грн. 98 коп. витрат виконавчого провадження (а.с.109-110).

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що добровільне виконання боржником своїх зобов`язань можливе виключно до моменту відкриття виконавчого провадження в повному обсязі, що є підставою для закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», та звільнення боржника від обов`язку сплати виконавчого збору.

Виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії здійснено позивачем 27.12.2018р., тобто в рамках виконавчого провадження, розпочатого 06.11.2017р.

Таким чином, позивачем, як боржником за виконавчим листом №2-а-2283/11 від 17.10.2017р., до відкриття виконавчого провадження ВП № 55057038 не виконано зобов`язання в частині виплати ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії.

Позивач не був позбавлений можливості добровільного виконання зобов`язання до моменту відкриття виконавчого провадження за відповідним виконавчим документом.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про те, що, приймаючи оскаржувану постанову від 27.05.2019р. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 69 грн. 98 коп., а також постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.11.2017р. в частині стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 12800 грн., відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження».

Між тим, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не у повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Із змісту заявленого позову слідує, що позивачем оспорюється правомірність рішення державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 12800 грн., яке викладено у постанові від 06.11.2017р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 52735224, правомірність нарахування витрат виконавчого провадження в розмірі 69 грн. 98 коп., при цьому останній просить зобов`язати державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем наведені лише доводи щодо неправомірності та помилковості стягнення з нього державним виконавцем виконавчого збору в розмірі 12800 грн.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зокрема, відповідно до ст.27 цього Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду із розглядуваним позовом в частині оскарження постанови державного виконавця ВП № 55057038 від 06.11.2017р. про відкриття виконавчого провадження, при цьому позивачем не наведено причини пропуску строку звернення до суду, які можуть вважатися поважними.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 КАС України (у редакції, яка діяла на момент винесення спірної постанови) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду:

у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Аналогічні положення щодо строку оскарження рішень державного виконавця містяться в ч.2 ст.287 КАС України (в діючій редакції).

Зокрема, за частина першою і другої цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду:

1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України (в діючій редакції) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки спірна постанова прийнята державним виконавцем 06.11.2017р. (а.с.82-83), остання скерована на адресу позивача згідно супровідного листа відповідача № 04.1-29/2140 від 06.11.2017р. (а.с.81), у відповідь на отримання цієї постанови позивачем скеровано заяву № 3897/06 від 14.11.2017р. про закінчення виконавчого провадження (а.с.84-85), до якої була долучена копія спірної постанови, колегія суддів приходить до висновку, що починаючи з 14.11.2017р. позивачу було достовірно відомо про наявність спірної постанови, в якій міститься рішення відповідача про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 12800 грн.

Подальше скерування на адресу позивача вимоги державного виконавця № 818 від 27.05.2019р. про сплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не призводить до перенесення чи продовження строків оскарження спірної постанови.

Водночас, порядок та строки винесення постанови про стягнення виконавчого збору передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з яким позивач також мав можливість ознайомитися.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п.15 постанови Пленуму ВАС України № 3 від 13.12.2010р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», частиною 2 ст.181 КАС України встановлено спеціальні строки звернення до суду.

Так, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути оскаржено у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, а щодо оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк.

У разі порушення цього строку судам слід застосовувати приписи статті 100 КАС України, за якими адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Звідси, процесуальний закон передбачає можливість оскарження дій, бездіяльності та рішень суб`єкта державного виконавця з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, при цьому в даному випадку законом передбачений спеціальних строк оскарження тривалістю 10 днів.

Причини несвоєчасного звернення позивача до суду із розглядуваним позовом в частині спірної постанови не визначені.

Окрім цього, слід підкреслити, що безпідставним поновленням строків на оскарження постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору після спливу значного проміжку часу (біля двох років) порушується принцип юридичної визначеності, що призводить до незаконного продовження судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 21.10.2010р. у справі «Дія-97» проти України»).

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи (рішення Європейського Суду з прав людини «Іліан проти Туреччини»).

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Оцінюючи дійсні обставини справи, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, а також обставини, на які позивач посилається як на поважні, суд першої інстанції повинен був надати оцінку та провести об`єктивний аналіз всіх наведених у позові доводів та обставин справи, що дозволило б дати відповідь на питання про те, чи позивач за встановлених обставин мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду.

Натомість, будь-яких доводів в частині визнання причин пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом судом першої інстанції не наведено.

Оскільки позивачем не наведено поважних причин, які б перешкоджали йому реалізувати своє право на звернення до суду із відповідним позовом своєчасно, тому колегія суддів вважає, що заявлений позов підлягає залишенню без розгляду в частині вирішення позовної вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про те, що судом першої інстанції помилково не досліджено питання своєчасності звернення позивача до суду із розглядуваним позовом, не застосовано наслідків пропуску такого строку без поважних причин.

Стосовно решти заявлених позовних вимог ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. будь-яких доводів в позовній заяві не наведено.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 2830/5 від 29.09.2016р. «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», зокрема, до частин першої, другої та дев`ятої розділу І до видів витрат виконавчого провадження відносяться: виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку; послуги за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону № 1404-VIII плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою, другою розділу II цього наказу розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Згідно наказу Міністерства юстиції України № 3917/5 від 29.12.2016р. «Про встановлення розмірів плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями» з 5 січня 2017 року плата за користування системою становить 51 грн. за кожне відкрите виконавче провадження.

Отже, витрати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження, на поштові відправлення та інші витрати заявлені відповідачем правомірно, натомість, позивачем не надано суду доказів добровільного виконання судового рішення до моменту звернення стягувача до відповідача.

При цьому колегія суддів підкреслює, що мотивувальна частина постанови ВП № 55057038 від 27.05.2019р. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (вимоги про скасування якої позивачем взагалі не заявлені) містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено наказом № 2830/5, при цьому Закон України «Про виконавче провадження» не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Таким чином, правові підстави для задоволення позовних вимог щодо звільнення позивача від відшкодування витрат виконавчого провадження є відсутніми.

Водночас, заборона використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не може свідчити про протиправність постанови ВП № 55057038 від 27.05.2019р. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

По причині того, що позивачем не сплачений виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, підстав для закінчення виконавчого провадження ВП № 55057038 колегія суддів не убачає.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки позивачем пропущений строк звернення із розглядуваним позовом в частині оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 55057038 від 06.11.2017р. щодо стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 12800 грн., поважних причин пропуску вказаного строку останнім не наведено, тому постановлене судом першої інстанції рішення відповідно до ч.1 ст.319 КАС України в цій частині підлягає скасуванню, а заявлена позовна вимога - залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, з вищевикладених мотивів.

В решті рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Також в порядку ст.139 КАС України та Закону України «Про судовий збір» понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.п.1, 3 ч.1 ст.315, ст.316, ст.319, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.08.2019р. в адміністративній справі № 347/1236/19 скасувати в частині вирішення позовної вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору.

В цій частині прийняти нову постанову, якою позовну вимогу щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 55057038 від 06.11.2017р. в частині стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 12800 грн., - залишити без розгляду.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
І. І. Запотічний
Дата складення повного судового рішення: 13.11.2019р.