Справа № 200/4397/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року справа №200/4397/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., Гайдара А.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника позивача - адвоката - Лисова В.Л., представника третьої особи - Мандзюк М.М., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 200/4397/19-а (головуючий суддя І інстанції - Хохленков О.В.), складене в повному обсязі 05 липня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа - Державна регуляторна служба України про визнання протиправними та нечинними окремих положень рішення Маріупольської міської ради та акту індивідуальної дії, -

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Маріупольської міської ради (з урахуванням уточнень) про:

- визнання протиправними та нечинними окремі положення нормативно - правового акту, а саме п.4.8 "Положення про Комісію з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя", затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 28 вересня 2016 року № 7/11-729;

- визнання протиправними та скасування окремих положень акту індивідуальної дії, а саме № 3 переліку торгівельних об`єктів, які підлягають демонтажу у зв`язку із порушенням суб`єктами господарювання умов розміщення тимчасових споруд, затвердженого протоколом засідання комісії з питань користування об`єктами благоустрою Маріупольської міської ради № 36 від 31 серпня 2018 року, де зазначена тимчасова споруда яка належить їй на праві приватної власності;

- визнання протиправними дії посадових осіб Маріупольської міської ради, при здійсненні комісійного обстеження та при складанні акту за результатами цього обстеження від 16 липня 2018 року, а саме:

- головного спеціаліста центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Брикшис Віктора Володимировича;

- головного спеціаліста відділу контролю за санітарним станом території міста та утримання житлового фонду Тереник Олени Анатоліївни ;

- начальника відділу контролю за використання активів Змитрович Катерини Леонідівни (а.с. 5-15, 152-167 т.1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державну регуляторну службу України (а.с. 197 т. 1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 33-37 т. 2).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 200/4397/19-а та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що їй на праві приватної власності (на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2018 року б/н) належить тимчасова споруда, стилізована під стакан гарячих напоїв, яка розташована біля торгівельного центру "Браво" за адресою АДРЕСА_1 .

Підтвердженням розміщення ТС саме за цією адресою є Договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 14 грудня 2018 року з комунальним підприємством "Комунальник", рішення про державну реєстрацію потужності від 13.12.2018 року видане міським управлінням ГУ Держпоживслужби в Донецькій області та постанова про накладення адміністративного стягнення від 08.12.2018 року Управління патрульної поліції у вигляді штрафу за порушення встановленого законодавством порядку встановлення ТС без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Вважає, що демонтаж тимчасової споруди є втручанням в право володіння майном позивача, посилалась на практику Європейського Суду з прав людини.

При цьому, вважає, що питання демонтажу належної їй тимчасової споруди має вирішуватись у судовому порядку та відноситься до компетенції Господарського суду та суду адміністративної юрисдикції.

Зазначила, що рішення Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-29 не регулює повноваження органу місцевого самоврядування на позбавлення позивача права на мирне володіння майном.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про благоустрій населених пунктів» не відноситься до регулювання спірних правовідносин стосовно тимчасових споруд, які, на думку позивача, не відносяться до елементів благоустрою.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги висновки Державної регуляторної служби (викладені у листі від 23.09.2016 № 5937-0-20-16) щодо рішення Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності», що є порушенням процедури прийняття регуляторного акту.

Вважає, що уповноважені посадові особи (дії яких щодо складання акту обстеження вона просила визнати неправомірними) не мали жодних прав на здійснення такого заходу, а сам акт комісійного обстеження не може вважатися офіційним документом, на підставі якого може прийматись будь-яке рішення.

При цьому, суд першої інстанції в судовому рішенні не навів підстав для відмови у задоволені вищевказаних вимог.

Вважає, що відповідачем не доведено, що тимчасова споруда розміщена з порушеннями норм діючого законодавства, а паспорт прив`язки не є дозвільним документом (а.с.76а-99).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Позивач, представники відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Від відповідача 15 жовтня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в письмових поясненнях, просила вирішити справу на розсуд суду.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, представника третьої особи, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, вивчив заперечення на апеляційну скаргу, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 виданий Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 06.12.2008 року ІНН НОМЕР_2 (а.с.21-22).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець (а.с.23)

Згідно з Договором купівлі - продажу від 18.01.2018 року ОСОБА_1 придбала торгівельний МАФ (кава - стакан) у кількості 2 одиниці та сплатила продавцю 60000,00 гривень (а.с.40-41). Передача придбаних тимчасових споруд оформлена актом прийому - передачі від 18.01.2018 року (а.с.42).

Рішенням Маріупольської міської ради № 7/11-729 від 28.09.2016 року було затверджено Положення про користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя( п.1), Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності( п.2) та Положення про комісію з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя ( п.3)

Відповідно до п.п.10,11 Рішення ради зобов`язано суб`єкти господарювання , ТС яких розміщено без діючих договорів оренди землі ( самовільно розміщені) протягом 30 ( тридцяти) днів з моменту набрання чинності цього рішення та прийняття комплексної схеми відповідного району, демонтувати такі ТС та привести ТС у відповідність до прийнятих архетипів протягом одного року з моменту затвердження рішенням міської ради. (а.с.25-27).

Відповідно до Положення про комісію з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя до покладених на неї завдань, комісія розглядає питання відповідно до Положення про користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя та Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності , зокрема , приймає рішення щодо встановлення переліку місць для розміщення ТС - об`єктів дрібно роздрібної торгівлі та послуг( п.п.4.5), приймає вмотивоване рішення щодо наявності або відсутності порушень умов розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності або умов проведення підприємницької діяльності суб`єкта господарювання( 4.6), приймає рішення про розірвання договору щодо пайової участі в користуванні об`єкта благоустрою та анулювання паспорту прив`язки ТС ( п.п.4.7), приймає рішення щодо демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності(який оскаржується позивачкою п.п.4.8), приймає рішення щодо інших питань з проведення інвентаризації, впорядкування, розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності( п.п.4.9) (а.с.28-30).

Згідно з протоколом № 36 засідання Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя від 31.08.2018 року в переліку торгівельних об`єктів які підлягають демонтажу у зв`язку з порушенням суб`єктами господарювання умов розміщення тимчасових споруд під № 3 вказаний кіоск - стакан, розташований на АДРЕСА_1 (а.с.31-39). Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача прийняття окремого пункту 4.8 Положення комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя , також прийняття рішення щодо акту індивідуальної дії з демонтажу торгівельних об`єктів права власності на підставі цього рішення, а також визнання протиправними дії посадових осіб щодо складання акту обстеження.

При прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті відповідачами рішення та дії щодо складання акту обстеження та прийняття відповідною комісією рішення відносно тимчасової споруди за відсутності оформлення дозвільних документів,яка підлягає демонтажу, вчинені відповідно до наданих повноважень органу місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 6 та ч. 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", відповідно до ч. 2 якої до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу "Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку"; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом. За наведених обставин, до предмету доказування у даній справі входять обставини щодо належності позивачу наведених павільйонів, правомірності/неправомірності демонтажу таких павільйонів, понесення позивачем реальних збитків.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначені Законом України «Про благоустрій населених пунктів».

За змістом статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відтак, відповідач наділений повноваженнями на прийняття рішень щодо регулювання в тому числі питання благоустрою територіальної громади.

Рішенням Маріупольської міської ради № 7/11-729 від 28.09.2016 року було затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (а.с.25-27).

У ч.ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, а Закон України "Про благоустрій населених пунктів" визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відтак, спірні правовідносини регулюються обома Законами, твердження апелянта про неправомірність використання в рішенні суду першої інстанції положень Закону України «Про благоустрій населених пунктів» є незмістовним, оскільки він детально відображає засади благоустрою та є спеціальним до спірних правовідносин.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Частиною 4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» державний контроль за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території населених пунктів здійснюється місцевими державними адміністраціями.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок №244).

Пунктом 2.1 Порядку № 244 визначено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки ТС.

Згідно з пунктами 2.20, 2.21 Порядку № 244 встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Відхилення від паспорта прив`язки не допускається.

Пунктом 2.30 Порядку № 244 визначено, що тимчасова споруда підлягає демонтажу у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки або самовільного встановлення тимчасової споруди.

Відповідно до п. 2.31 Порядку № 244 розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

З аналізу наведених норм вбачається, що підставою для розміщення тимчасової споруд на території міста є паспорт прив`язки. Тоді як підставами для демонтажу встановлених тимчасових споруд є самовільне розміщення споруди; недотримання вимог паспорту прив`язки при встановленні тимчасової споруди; закінчення строку дії та анулювання паспорту прив`язки; виявлення безхазяйної тимчасової споруди.

Рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729, як Додаток 2, затверджено «Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності», відповідно до п.2.1 розділу 11 якого визначено,що проведення контролю за належним використанням місця розміщення ТС з боку Маріупольської міської ради здійснює Інспекція міської ради з благоустрою м. Маріуполя…

У п.п.2.3 зазначено, що у випадку виявлення самовільно встановлених ТС, встановлення умов розміщення ТС та / або провадження підприємницької діяльності в ТС, інших вимог діючого законодавства спеціаліст Інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя проводить фото фіксацію та направляє власнику ТС (попередження) з вимогами щодо їх усунення, які не можуть перевищувати 14 днів.

П.п. 2.4 передбачає, що власник ТС має право подати оскарження висновків обстеження Інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя до Комісії з питань користування елементів благоустрою, які повинні розглядатись за участю власника ТС або його представника та представників Інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя та прийняти вмотивоване протокольне рішення щодо наявності або відсутності порушень.

У випадку невиконання власником вимог усунення виявлених порушень , комісія приймає рішення про розірвання договору щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою , анулювання паспорту прив`язки ТС та демонтажу відповідно до умов цього Положення( п.п.2.5,2.6).

Пунктом 2.7 визначено,що підставою для демонтажу ТС є відповідне рішення Комісії, у якому визначаються ТС, що підлягають демонтажу, підстави прийняття відповідного рішення Комісії та термін проведення демонтажу власником ТС.

Отже, рішення комісії щодо демонтажу ТС стосується саме не виконання власником ТС усунення виявлених порушень .

У ході судового розгляду встановлено, що будь - які рішення щодо передачі позивачу у власність чи у користування земельних ділянок за місцем розташування ТС у встановленому законом порядку не приймалось.

Позивачем не надано суду жодних доказів отримання відповідної дозвільної документації для розміщення вказаним ним тимчасових споруд.

Згідно з протоколом № 36 засідання Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя від 31.08.2018 року в переліку торгівельних об`єктів які підлягають демонтажу у зв`язку з порушенням суб`єктами господарювання умов розміщення тимчасових споруд під № 3 вказаний кіоск - стакан, розташований на пр. АДРЕСА_1 , в якому власника цієї споруди не вказано та рішення про демонтаж ТС комісією не приймалось.

Комісія тільки визначила об`єкти які були розміщені без документів дозвільного характеру та підлягають демонтажу.

Отже доводи апелянта, що демонтаж зазначених об`єктів повинен відбуватися виключно за рішенням суду не спростовують рішення комісії, оскільки вони зазначеного рішення щодо демонтажу не приймали .

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає не змістовними доводи апелянта щодо порушення прав позивача як власника та визнання протиправними окремі положення акту індивідуальної дії, а саме № 3 переліку об`єктів які підлягають демонтажу, затвердженими протоколом засідання комісії, оскільки відповідач щодо право власності на зазначену ТС не був повідомлений,а позивач не довела суду щодо обізнаності комісії про її право власності на ТС за зазначеною адресою.

Рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729, зокрема, затверджено «Положення про Комісію з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя», яке визначає порядок організації роботи Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя.

У п. 4.8 регламентовано право Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя приймати рішення щодо демонтажу тимчасових споруд у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки або самовільного встановлення тимчасової споруди.

Тобто, "Положення про Комісію з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя" прийняте рішенням Маріупольської міської ради повністю відповідає Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 та вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає наявності підстав для його скасування в частині п. 4.8.

Прийняте рішення Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729 з додатками було опубліковане на офіційному веб-сайті міської ради та після прийняття виконавчим комітетом міської ради рішень .

Відповідно до п.п.10,11 Рішення ради зобов`язано суб`єкти господарювання , ТС яких розміщено без діючих договорів оренди землі ( самовільно розміщені) протягом 30 ( тридцяти) днів з моменту набрання чинності цього рішення та прийняття комплексної схеми відповідного району, демонтувати такі ТС та привести ТС у відповідність до прийнятих архетипів протягом одного року з моменту затвердження рішенням міської ради.

Позивач не здійснив демонтаж власних тимчасових споруд, тому Інспекцією з благоустрою території департаменту було проведено обстеження місця знаходження ТС на міській території - об`єкті благоустрою загального користування по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження,розміщення ТС- кіоску не відповідають комплексній схемі та архетипу у Центральному районі міста. Власник тимчасової споруди самовільно встановленого кіоску ( кава-стакан), проспект АДРЕСА_1 , в акті комісійного обстеження не зазначений.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відсутності необхідності отримання дозвільної документації на розміщення належної їй тимчасової споруду, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 Правил дрібнороздрібної торговельної мережі (надалі - Правила торгівлі) затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України від 08 липня 1996 року № 369 роздрібна торгівля через дрібнороздрібну торговельну мережу є однією із форм позамагазинного продажу товарів, при якій приміщення не мають торговельного залу для споживачів.

Продаж товарів здійснюється через:

1) пункти некапітальної забудови - кіоски, ларі, ларки, палатки, павільйони для сезонного продажу товарів, торговельні автомати;

2) засоби пересувної мережі - автомагазини, автокафе, авторозвозки, автоцистерни, лавки-автопричепи, візки, спеціальне технологічне обладнання (низькотемпературні лотки-прилавки), розноски, лотки, столики тощо.

Пунктом 16 Правил торгівлі врегульовано питання розміщення пунктів дрібнороздрібної торговельної мережі та встановлено, що таке розміщення здійснюється суб`єктом господарювання відповідно до вимог Земельного кодексу України та законодавства про благоустрій населених пунктів, планування та забудову територій, санітарного та епідемічного благополуччя населення, пожежну охорону, державну автоінспекцію та архітектуру.

Таке розміщення здійснюється господарюючим суб`єктом з письмового дозволу місцевого органу державної виконавчої служби( органу місцевого самоврядування), а тому підставою правомірного розміщення ТС виступає дозвіл, а не договір купівлі-продажу.

Отже, підставою правомірного розміщення ТС є договір оренди землі відповідно до норм Земельного Кодексу України та паспорт прив`язки тимчасової споруди до цієї земельної ділянки та дозвільні документи органу місцевого самоврядування.

Позивачем не надано суду доказів наявності паспорту прив`язки тимчасової споруди - стилізованої під стакан гарячих напоїв, яка розташована біля торгівельного центру "Браво" за адресою м. Маріуполь, пр. Металургів , 53, при цьому, не надано будь-яких дозвільних документів на її розміщення та відповідного договору оренди землі.

Окрім того, як вбачається з Договору купівлі - продажу від 18.01.2018 року ОСОБА_1 придбала торгівельний МАФ (кава - стакан) у кількості 2 одиниці та сплатила продавцю 60000,00 гривень , однак в договорі не зазначено на підставі яких документів зазначені об`єкти належали продавцю та місце їх розташування на момент підписання договору(а.с.40-41). Передача придбаних тимчасових споруд оформлена актом прийому - передачі від 18.01.2018 року, в яких також не зазначено місце знаходження придбаних МАФів та суду не доведено, що придбані ТС є саме тими спорудами, один з яких знаходився в АДРЕСА_1 , оскільки позивачем також не доведено юридично визначеної та присвоєної адреси ТС,які належали їй на праві власності.

Отже доводи апелянта щодо порушення права власності позивача є не змістовними та не доведеними в суді , тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

Суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що Договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 14.12.2018 року з комунальним підприємством «Комунальник» та рішення про державну реєстрацію потужності видане міським управлінням ГУ Держспоживслужби в Донецькій області не можуть вважатися документами дозвільного характеру.

При цьому, постанова про накладення адміністративного стягнення від 08.12.2018 року управлінням патрульної поліції у вигляді штрафу за порушення встановленого законодавством порядку встановлення ТС без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, навпаки свідчить про те що тимчасова споруда встановлена з порушенням порядку її встановлення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що надані позивачем документи, а саме: Договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами № 622 від 14.12.2018 року, укладений з Комунальним підприємством «Комунальник» ( а.с.45-46т.1), рішення про державну реєстрацію потужності від 13.12.2018 р. № 20.01-15/998, яке видано ФОП ОСОБА_1 міським управлінням ГУ Держпоживслужби в Донецькій області( а.с.47 т.1) за адресою АДРЕСА_1 , та постанова щодо притягнення до адміністративної відповідальності позивача розміщення в червоних смугах за адресою АДРЕСА_1 без відповідних узгоджень торгівельного кіоска МАФ( а.с. 49 т.1) , прийняті та отримані вже після затвердження протоколу засіданні комісії з питань користування об`єктами благоустрою Маріупольської міської ради № 36 від 31.08.2018 р. щодо необхідності проведення демонтажу ТС за зазначеною адресою , тому не можуть вважатись належними доказами права власності позивача на ТС в спірних правовідносинах.

Отже , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу б/н від 18.01.2018 р., акт її прийому-передачі від 18.01.2018 р., відповідно до яких позивачем доводиться , що торгівельний МАФ «кава-стакан» належить позивачу,- не доводить факту, чи стосується укладений договір саме цієї тимчасової споруди, біля торгівельного центру «Браво», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Також позивачем не доведено суду, що встановлення ТС відбувалось з дотриманням вимог законодавства та дозволу відповідача.

Рішенням Маріупольської міської ради від 22 серпня 2018 року №7/34-3025 «Про внесення змін до рішення Маріупольської міської ради від 28 вересня 2016 року №7/11-729 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності» внесено зміни у розділ II «Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності» виклавши пункт 2.3. у новій редакції, а саме:

«2.3. У випадку виявлення нової незаконно встановленої ТС головою районної адміністрацією протягом одного робочого дня організовується комісійне обстеження виявленого об`єкту за участю представників районної адміністрації, департаменту по роботі з активами міської ради, інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя, департаменту з питань безпеки та запобігання корупції міської ради та Національної поліції України. За результатами проведеного обстеження, інспекцією міської ради з благоустрою м. Маріуполя складається акт, в якому зазначається, що ТС підлягає демонтажу. Демонтована ТС може бути повернена власнику у разі надання правовстановлюючих документів та за письмовою заявою».

Суд апеляційної інстанції вважає незмістовними доводи апелянта , що в рішенні міської ради від 28.09.2016 року № 7/11-729, не застосовувався ЗУ « Про благоустрій населених пунктів», оскільки відповідно до зазначеного рішення затверджувалось Положення про користування об`єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя( додаток1) та Положення про Комісію з питань користування об`єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя( додаток 3), що відбувалось на підставі зазначеного закону.

Відповідно до п.2.10 Положення про користування об`єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя, зазначено, що самовільне розміщення тимчасових споруд та / або порушення умов розміщення тимчасових споруд , порушення умов підприємницької діяльності тимчасових споруд забороняється. Самовільно розміщені ТС або ТС зі встановленням порушення умов розміщення ТС та/ або підприємницької діяльності підлягають демонтажу. Результати роботи комісії оформлюються протоколом.

На засіданні Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя від 31 серпня 2018 року прийнято рішення, яке оформлено у вигляді Протоколу № 36, в якому визначено перелік торгівельних об`єктів, які підлягають демонтажу у зв`язку із порушенням суб`єктами господарювання умов розміщення тимчасових споруд без встановлення власника спірної споруди. Однак в суді не доведено, що зазначена споруда вже демонтовано та порушено права позивача як власника,оскільки рішення комісії не реалізовано відповідним рішенням міської ради.

Окрім того, зазначене рішення міської ради та відповідні Положення на даний час є чинними та не скасовані, тому підлягають виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, які вирішуються на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, утворення і ліквідація постійних та інших комісій ради, затвердження та зміна їх складу, обрання голів комісій.

Частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Зі змісту наведених норм випливає, що прийняті відповідачами рішення та дії щодо демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди за відсутності оформлення дозвільних документів, вчинені відповідно до наданих повноважень органу місцевого самоврядування.

Щодо твердження позивача про порушення процедури прийняття рішення про демонтаж тимчасової споруди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Предметом даного спору не є встановлення факту наявності або відсутності права власності або порушення такого речового права, оскільки ці питання відносяться до спору про право цивільне, яке не відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

При цьому, позивачем оскаржується окремі пункти рішення ради, юрисдикція розгляду даної справи відноситься до адміністративного суду при цьому в частині правомірності їх прийняття та відповідності нормам діючого законодавства, а не в частині встановлення факту належності права користування та володіння майном.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушення права на користування належним позивачу майном у зв`язку з відсутністю доказів його фактичного демонтажу, а у разі наявності факту демонтажу відсутності доказів на відмову у його поверненні власнику, що також спростовує доводи апелянта.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не взято до уваги висновки Державної регуляторної служби (викладені у листі від 23.09.2016 № 5937-0-20-16) щодо рішення Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності», що є порушенням процедури прийняття регуляторного акту, на думку суду апеляційної інстанції не є предметом розгляду даної справи, оскільки, по-перше, лист Державної регуляторної служби є інформаційним, а, по-друге, порушення прав Державної регуляторної служби в частині неприйняття вищевказаного листа при розробці спірного рішення ради є підставою для окремого судового розгляду між регуляторної службою та радою, якщо сторони вбачають таке порушення.

Суд апеляційної інстанції позбавлений права на надання оцінки висновкам Державної регуляторної служби в рамках даної справи.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій посадових осіб Маріупольської міської ради, при здійсненні комісійного обстеження та при складанні акту за результатами цього обстеження від 16 липня 2018 року, а саме:

- головного спеціаліста центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Брикшис Віктора Володимировича;

- головного спеціаліста відділу контролю за санітарним станом території міста та утримання житлового фонду Тереник Олени Анатоліївни ;

- начальника відділу контролю за використання активів Змитрович Катерини Леонідівни , суд апеляційної інстанції зазначає наступне( а.с.136 т.1).

Рішенням міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729 затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до п.6.1 розділу V1 Додаток № 1 передбачено, що проведення контролю за належним використанням місця розміщення ТС з боку Маріупольської міської ради здійснює Інспекція міської ради з благоустрою м. Маріуполя шляхом складання акту обстеження місця розміщення ТС з фіксацією в ньому виявлених порушень, у тому числі з допомогою фото фіксації за участі представників депутатів та посадових осіб Маріупольської міської ради, виконкому Маріупольської міської ради, громадської ради при виконкомі Маріупольської міської ради, власника ТС та/або його представника та громадськості міста.

Отже зазначений акт комісійного обстеження від 16.07 .2018 року був складений відповідною комісією Інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя, тобто відповідним органом, якому було наділено зазначені повноваження, що спростовує доводи апелянта з цього питання.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відтак, подання позовної заяви лише про визнання протиправними дії посадових осіб є недопустимим з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та охоронювані законом інтереси рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, проте, ці рішення, дії чи бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

В свою чергу, за своєю правовою природою акт обстеження є носієм доказової інформації про виявлені суб`єктом владних повноважень порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання та документом, на підставі якого приймається відповідне рішення.

Висновки акта обстеження не змінюють стану суб`єктивних прав особи, не породжують у неї додаткового обов`язку та не можуть безпосередньо заподіяти майнову чи іншу шкоду особі, відтак, не можуть бути предметом спору та судового розгляду, що свідчить про невірний спосіб захисту позивача в цій частині позовних вимог.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволені позовних вимог та вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув матеріали справи, відтак доводи апеляційної скарги щодо неповного розгляду справи є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд не приймає до уваги доводи апелянта, щодо порушення протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) , оскільки вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції .

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

- Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання

(§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86).

З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

У справі, яка переглядається, демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд не проводився та позивачем не доведено, що саме зазначена тимчасова споруда за адресою АДРЕСА_1 , належить їй на праві власності , а дії та рішення комісії органу місцевого самоврядування переслідують легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд апеляційної інстанції надав оцінку рішенню суду першої інстанції та апеляційної скарги в рамках спірних правовідносин.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 200/4397/19-а за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, Інспекції міської ради з благоустрою м. Маріуполя Маріупольської міської ради про визнання протиправними та нечинними окремих положень рішення Маріупольської міської ради та акту індивідуальної дії - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 05 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.Д. Компанієць

А.В. Гайдар