Справа № 826/16371/17
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 листопада 2019 року № 826/16371/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана»
доДержавної архітектурно-будівельної інспекції України
провизнання протиправним та скасування наказу від 19.09.2017 № 1462 в частині, визнання протиправним та скасування наказу від 25.10.2017 № 49-Л
представники позивача - Богуш М.К.;

сторін: відповідача - Руденко М.В.,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана» (далі - позивач або ТОВ «РЕЦ «Алтана» або Товариство) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (надалі - відповідач або ДАБІ), у якому просить визнати:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 19.09.2017 № 1462 «Про затвердження плану перевірок додержання суб`єктом господарювання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з середніми та значними наслідками на IV квартал 2017 року» в частині проведення перевірки позивача;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 25.10.2017 № 49-Л, яким анульовано ліцензію позивача (реєстраційний запис ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2017 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі, призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 27.02.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у день проведення підготовчого судового засідання.

27.02.2018 судом оголошено перерву, справу призначено до розгляду на 28.03.2018.

28.03.2018 заслухавши в судовому засіданні представників сторін та зважаючи на заявлене ними спільне клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України), розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

В якості підстав позову представник позивача посилається на протиправність оскаржуваних наказів, оскільки такі накази винесені за результатами незаконної перевірки з порушенням вимог чинного законодавства у сфері ліцензування. Підкреслює, що Департаментом ДАБІ у м. Києві було ініційовано проведення планової перевірки позивача з порушенням частини першої статті 5 Закону України «Про основні засади державного контролю (нагляду) у сфері господарської діяльності». Рішення про анулювання ліцензії, на його думку, було прийняте за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням строку.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував, посилаючись при цьому на його безпідставність та необґрунтованість.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом відповідача від 19.09.2017 № 1462 затверджено план перевірок додержання суб`єктами господарювання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та значними наслідками, на ІV квартал 2017 року, згідно з яким планова перевірка ТОВ «РЕЦ «Алтана» призначена у період з 09 по 13 жовтня 2017 року.

13.10.2017 Департаментом ДАБІ у м. Києві за результатами проведення планової перевірки позивача складено акт від 13.10.2017 б/н.

Окрім того, 13.10.2017 комісією у складі посадових осіб Департаментe ДАБІ у м. Києві складено акт про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування, у якому зазначено, що підприємством не надано документи у визначений для перевірки термін.

В подальшому, за результатами розгляду акта планової перевірки, проведеної на підставі наказу від 19.09.2017 № 1462, відповідачем прийнято рішення про анулювання ліцензії (реєстраційний запис ) ТОВ «РЕЦ «Алтана» () - наказ від 25.10.2017 № 49-Л.

Відповідно до витягу з протоколу від 12.12.2017 № 14-17 засідання Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, опублікованому на сайті Державної регуляторної служби України, скаргу (апеляцію) позивача від 23.11.2017 № 0019 щодо прийняття відповідачем наказу від 25.10.2017 № 49-Л «Про результати розгляду питань щодо ліцензування» в частині анулювання ліцензії ТОВ «РЕЦ «Алтана» (реєстраційний запис від 02.06.2016) на провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів IV і V категорій складності, відхилено.

Незгода з приміченими рішеннями суб`єкта владних повноважень (в частині призначення перевірки та анулювання ліцензії ТОВ «РЕЦ «Алтана») обумовила звернення позивача до суду із відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294 затверджене Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (скорочено - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно із пунктом 2 Положення Держархбудінспекція у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основним завданням Держархбудінспекції, у відповідності до приписів пункту 3 Положення, є, зокрема, реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Як передбачено підпунктом 2 пункту 4 Положення, Держархбудінспекція відповідно до покладених на неї завдань проводить перевірки додержання суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі альтернативно - Закон № 877-V).

Дія Закону № 877-V поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності та не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюється органами ліцензування у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Основні принципи державного нагляду (контролю) визначені статтею 3 Закону № 877-V, одним з яких є здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.

Загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю) містяться в статті 4 Закону № 877-V.

Зокрема, державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

У разі якщо суб`єкт господарювання на відповідний плановий період включений до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) одночасно кількох органів державного нагляду (контролю), відповідні планові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) комплексно - одночасно всіма органами державного нагляду (контролю), до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) яких включено суб`єкта господарювання.

Планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. Внесення змін до річних планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) не допускається, крім випадків зміни найменування суб`єкта господарювання та виправлення технічних помилок. Плановим періодом вважається рік, який обчислюється з 1 січня по 31 грудня планового року (абзаци перший, другий частини першої статті 5 Закону № 877-V).

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідна редакція наведеної статті набрала чинності 01.01.2017 згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» щодо лібералізації системи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 03.11.2016 № 1726-VIII.

Обгрунтовуючи правомірність прийняття наказу від 19.09.2017 № 1462, відповідач посилається на положення статті 5 Закону № 877-V в редакції, що діяла до 01.01.2017, відповідно до якої планові заходи здійснюються, зокрема, відповідно до квартальних планів, які затверджуються органом державного нагляду (контролю) до 25 числа останнього місяця кварталу, що передує плановому.

Однак, зазначені аргументи відповідача відхиляються судом з огляду на їх безпідставність, адже станом на час прийняття відповідачем спірного наказу статтею 5 Закону № 877-V квартальні плани заходів здійснення державного нагляду (контролю) не передбачені.

Відтак, наведеним підтверджується, що прийняття наказу від 19.09.2017 № 1462, яким, в тому числі, призначено планову перевірку позивача, не відповідає приписам Закону № 3038-VI, у зв`язку із чим наявні підстави для його скасування, а тому позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (нижче - Закон № 222-VIII) орган ліцензування для цілей цього Закону за відповідним видом господарської діяльності здійснює контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов та за результатами перевірки приймає рішення.

Частиною першою статті 19 Закону № 222-VIII встановлено, що державний нагляд за додержанням органами державної влади чи державними колегіальними органами вимог законодавства у сфері ліцензування здійснює спеціально уповноважений орган з питань ліцензування шляхом проведення планових та позапланових перевірок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за поданням спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 182 затверджений Порядок проведення спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування планових та позапланових перевірок додержання органами ліцензування вимог законодавства у сфері ліцензування, згідно із пунктом 13 якого у разі недопущення до проведення перевірки посадова особа або комісія складає відповідний акт у довільній формі.

Недопущенням до проведення перевірки, в свою чергу, є: ненадання інформації на письмовий запит посадової особи або комісії в установлений строк; перешкоджання входженню до службових приміщень органу ліцензування.

Як встановлено пунктами 20 та 21 Порядку ліцензування господарської діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 № 1396, орган ліцензування має право: анулювати видану ліцензію; зупинити дію ліцензії; прийняти рішення про усунення суб`єктом будівельної діяльності порушень, пов`язаних з додержанням ліцензійних умов провадження будівельної діяльності.

Підставами для анулювання ліцензії є: заява суб`єкта будівельної діяльності про анулювання ліцензії; рішення про скасування державної реєстрації суб`єкта господарювання; нотаріально засвідчена копія свідоцтва про смерть фізичної особи (підприємця); акт про виявлення недостовірних відомостей у документах, поданих суб`єктом будівельної діяльності для отримання ліцензії; акт про невиконання рішення органу ліцензування про усунення порушень, пов`язаних з додержанням ліцензійних умов провадження будівельної діяльності, вимог нормативно-правових актів, що були підставою для прийняття рішення про усунення таких порушень; акт про повторне протягом року порушення суб`єктом будівельної діяльності ліцензійних умов провадження будівельної діяльності або вимог нормативно-правових актів; акт про встановлення факту передачі ліцензії або її копії іншій юридичній або фізичній особі для провадження господарської діяльності; акт комісії з розслідування причин аварії на будівництві об`єкта, що призвела до загибелі людей або тяжких екологічних наслідків; неможливість суб`єкта будівельної діяльності забезпечити виконання ліцензійних умов; акт про відмову суб`єкта будівельної діяльності від проведення органом ліцензування перевірки.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 Закону № 222-VIII підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є акт про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування. Відмовою ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування вважається недопуск уповноважених посадових осіб органу ліцензування до здійснення перевірки додержання ліцензіатом вимог відповідних ліцензійних умов за відсутності передбачених для цього законом підстав (зокрема, ненадання документів, інформації щодо предмета перевірки на письмову вимогу посадових осіб органу ліцензування, відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до місць провадження діяльності, що підлягає ліцензуванню, об`єктів, що використовуються ліцензіатом при провадженні діяльності, що підлягає ліцензуванню, або відсутність протягом першого дня перевірки за місцезнаходженням ліцензіата особи, уповноваженої представляти інтереси ліцензіата на час проведення перевірки).

Анулюванням ліцензії є позбавлення ліцензіата права на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про анулювання його ліцензії (частина перша статті 16 Закону № 222-VIII).

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 19 Закону № 222-VIII у разі встановлення в ході перевірки додержання ліцензіатом вимог ліцензійних умов підстав для складання актів, що є підставами для анулювання ліцензії, такі акти складаються як окремі документи в останній день проведення перевірки.

З вказаного слідує, що відмовою ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування вважається, зокрема, ненадання документів, інформації щодо предмета перевірки на письмову вимогу посадових осіб органу ліцензування, про що складається акт про відмову суб`єкта будівельної діяльності від проведення органом ліцензування перевірки в останній день перевірки, який, в свою чергу, є підставою для анулювання ліцензії.

Судом встановлено, що підставою для анулювання ліцензії позивача (реєстраційний запис ) слугував акт від 13.10.2017 про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування, у якому зазначено, що підприємством не надано документи у визначений для перевірки термін.

При цьому, судом у даній справі не надається оцінка правомірності процедури проведення та оформлення результатів перевірки позивача, оскільки відповідні дії здійснювались Департаментом ДАБІ у м. Києві, який не є стороною спору, позовні вимоги до нього позивачем не пред`являлись.

Натомість, cуд констатує, що в матеріалах справи відсутні письмова вимога посадових осіб органу ліцензування про надання документів (інформації) та докази на підтвердження її вручення ліцензіату.

В даному випадку, оскільки відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт звернення до позивача з письмовою вимогою про надання відповідних документів, не доведеними, за висновком суду, є факти відмови ліцензіата у наданні таких документів і, як наслідок, у проведенні перевірки органом ліцензування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 820/6083/17.

Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону № 222-VIII орган ліцензування приймає рішення про анулювання ліцензії протягом п`яти робочих днів з дня виявлення підстав, передбачених пунктами 4-9 частини другої цієї статті.

Оскільки акт про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування датований 13.10.2017, то останній день для прийняття рішення припадає на 20.10.2017.

Натомість, спірний наказ був прийнятий відповідачем лише 25.10.2017, тобто з пропуском встановленого строку.

За таких обставин, наказ відповідача від 25.10.2017 № 49-Л не відповідає критеріям правомірності та обґрунтованості, передбачених ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак підлягає скасуванню.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення оскаржуваних рішень (наказів).

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 3200,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 19.09.2017 № 1462 «Про затвердження плану перевірок додержання суб`єктом господарювання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з середніми та значними наслідками на IV квартал 2017 року» в частині проведення перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана».

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25.10.2017 № 49-Л, яким анульовано ліцензію Товариства з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана» (реєстраційний запис ).

4. Cтягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Реєстраційно-експертний центр «Алтана» (04214, м. Київ, вул. Героїв Дніпра, буд. 36, кв. 85, ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, за рахунок бюджетних асигнувань Державної архітектурно-будівельної інспекції України (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ) понесені ТОВ «Реєстраційно-експертний центр «Алтана» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 200,00 грн. (три тисячі двісті гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко