Справа № 440/1358/19
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 р.Справа № 440/1358/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Чалого І.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 07.08.19 року по справі № 440/1358/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування постанови та наказу,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року задоволено адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови та наказу.

Визнано протиправним та скасовано пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П в частині Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 5001,10 (п`ять тисяч одну гривню десять копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 10200,00 (десять тисяч двісті гривень).

Скасовано заходи забезпечення адміністративного позову, застосовані ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець, рнокпп НОМЕР_1 (а.с.27).

Наказом Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 № 37П (пункт 1.6), головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Гармаш С.М. доручено провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 (а.с.114).

20.02.2019 заступником начальника Управління Держпраці в Полтавській області видано направлення на проведення заходу державного контролю на предмет додержання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин. Інспекційне відвідування приписано провести з 20.02.2019 по 21.02.2019 (а.с.126).

За результатами перевірки складено акт інспекційного відвідування №ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019, яким, встановлено порушення частини третьої статті 24 КЗпП України (а.с.122-124).

21.02.2019 державним інспектором праці Гармаш С.М. винесений припис №ПЛ3496/154/АВ/П про усунення виявлених порушень (а.с.125).

26.02.2019 начальником Управління Держпраці в Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД. Розгляд справи про накладення штрафу відповідно до частини другої статті 265 КЗпП на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю призначено на 11.03.2019 (а.с.127).

11.03.2019 начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербак С.Л., розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 21.02.2019 №ПЛ23496/154/АВ щодо порушення частини третьої статті 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , вирішив накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00грн. (а.с.130-131).

Позивач не погодився з постановою про накладення штрафу №ПЛ23496/154/АВ від 11.03.2019 та наказом на проведення інспекційного відвідування 07.02.2019 № 37П, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Згідно з частиною першою статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 (далі по тексту Положення № 96) встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з підпунктом 6 пункту 4 зазначеного Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 цього Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності №877-V (далі - Закон №877-V).

Статтею 2 Закону №877-V, серед іншого, передбачено що заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017р. №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295), пунктом 2 якого передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Вичерпний перелік підстав для проведення інспекційного відвідування визначено пунктом 5 Порядку №295, а саме: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України Про відпустки); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що наказ Управлінням Держпраці у Полтавській області "Про проведення заходів державного контролю" прийнято на підставі аналізу Паспорта неформальної зайнятості населення Полтавської області та ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року.

При цьому, ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року не може вважатися підставою для інспекційного відвідування з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 16 цієї Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

З огляду на те, що позивач не є підприємством, стосовно нього не може застосовуватися ця норма Конвенції.

Водночас, розділ 1 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року, до якого належить і ст. 16, має назву "Інспекція праці у промисловості".

Тобто, норма ст. 16 Конвенції поширюється виключно на інспекції, що проводяться у промисловості (на промислових підприємствах), а не поширюється на інспекції в торгівлі. Щодо останніх передбачений спеціальний розділ 2 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність і безпідставність спірного Наказу, а також Направлення на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 № 381, які були здійснені на підставі ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року.

Крім того судова колегія зазначає, що Паспорт неформальної зайнятості Полтавської області також не може вважатися належною підставою ля інспекційного відвідування оскільки аспорт неформальної зайнятості Полтавської області складено станом на 01.10.2017 року а спірний Наказ датований 07.02.2019. Тобто, наведена у зазначеному Паспорті інформація втратила свою актуальність станом на лютий 2019 року у зв`язку зі спливом значного часу (один рік і чотири місяці).

Так у Паспорті неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року відсутня будь-яка інформація про ФОП ОСОБА_1 а також відсутня будь-яка інформація про населений пункт, в якому ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність.

Отже, зі змісту Паспорту неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року неможливо зрозуміти, чому 07.02.2019 було прийнято рішення про перевірку саме ФОП ОСОБА_1 .

Зі змісту п. 5 Постанови КМУ № 295 слідує, що інспекційні відвідування проводяться за наявності інформації, що свідчить про порушення законодавства про працю певним суб`єктом господарювання.

З матеріалів справи, зокрема, з листа Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 року № 1435/39/115/01-2019, слідує що Начальник управління Д ОСОБА_2 . Абрикосов просить ОСОБА_3 . ініціювати перевірку ФОП ОСОБА_1 .

Посилання відповідач на те, що саме цей лист виступив підставою для проведення інспекційного відвідування щодо позивача 20.02.2019 року і інспекційне відвідування позивача 20.02.2019 року проводилося і на підставі спірного Наказу, і на підставі зазначеного Листа, колегія суддів оцінює критично, оскільки в Направленні на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 року № 381 як на підставу проведення заходу є посилання виключно на спірний Наказ. Зазначений вище Лист був складений у день проведення інспекційного відвідування (20.02.2019 року), тобто значно пізніше після прийняття оскаржуваного Наказу.

Крім того лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 року № 1435/39/115/01-2019 не містить будь-яких фактичних даних про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, не має обов`язкового характеру, не є підставою для проведення інспекційного відвідування і не може вважатися належним і допустимим доказом у справі.

Таким чином, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П, в частині ФОП ОСОБА_1 , винесений з порушенням вимог діючого законодавства та підлягає скасуванню.

Щодо спірної постанови про накладення штрафу суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 Кодексу законів про працю України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

В постанові від 04.07.2018 року по справі № 820/1432/17 Верховний Суд дійшов до висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За змістом статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Приписами пункту 8 Порядку № 590 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність/відсутність ознак трудових правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з постанови № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року, відповідач зробив висновок про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були фактично допущені до виконання трудових обов`язків, встановивши порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

З посиланням на ст. 259 КЗпП України, ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ч. 3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 8 ПорядкПостанову № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року у накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року № 509, та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, відповідач наклав на позивача штраф у розмірі 250380,00 грн.

Як свідчать матеріали справи позивачем були укладені з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 цивільно-правові договори про надання послуг продавця. Дані договори були укладені на конкретно визначений період часу з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року. 07.02.2019 року позивач розірвав цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів з ОСОБА_5 на вимогу останньої. Що стосується ОСОБА_4 , яка була значно завантажена роботою у ФОП ОСОБА_6 , то вона відмовилася фактично виконувати цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, укладений з позивачем. Тому договір з ОСОБА_4 був розірваний 19.02.2019 року.

Отже, 20.02.2019 року ОСОБА_4 не виконувала обов`язків за цивільно-правовим договором, укладеним з позивачем, який був розірваний у встановленому законом порядку.

Під час інспекційного відвідування позивач або будь-яка інша особа в інтересах позивача торгівлю не здійснювала. Ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 послуги за цивільно-правовими договорами не надавали (роботи не виконували), винагорода їм не виплачувалася, акти прийому наданих послуг (виконаних робіт) не складалися, доручення (завдання) на надання послуг не надавалися, оскільки в цьому не було фактичної потреби.

Станом на дату проведення інспекційного відвідування (20.02.2019 року) цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих, укладені з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , вже були розірвані на підставі угод про розірвання договорів, що додаються.

Угоди про розірвання цивільно-правових договорів про надання послуг продавця продовольчих зберігалися позивачем за адресою АДРЕСА_1 , тобто за адресою реєстрації. 20.02.2019 року інспектор праці не вимагав у позивача надати будь-які документи, не задавав жодних запитань, а також не здійснив відвідування за адресою: АДРЕСА_2 Псільська АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2.2.3 Цивільно-правового договору замовник зобов`язаний сформулювати виконавцю чітке завдання. За п. 1.1 цього Договору виконавець надає послуги саме за дорученням замовника.

З цього слідує, що дані Договори не підлягали виконанню з моменту їх укладення. Підставою для виконання обов`язків за ними могло бути надання замовником чіткого завдання доручення виконавцеві, в якому повинні визначатися результат, який виконавцю необхідно досягнути, найменування та обсяг (кількість) послуг (робіт), що мали бути надані (виконані), а також строк їх надання (виконання) і розмір оплати (винагороди). Такі завдання позивач ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не надавав, отже, сторони взагалі не розпочали виконання договорів.

Так, згідно зі ст.ст. 901 і 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач не надсилав повідомлень ДФС України про цивільно-правові договори, укладені з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , оскільки вони були достроково розірвані, по ним не були надані послуги.

У спірній постанові №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року відсутні посилання на будь-які докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 фактично допущено до виконання трудових обов`язків, фактично прийнято на роботу працівниками позивача, що їм були роз`яснені їх права та обов`язки, поінформовано під підпис про умови праці та наявність на робочому місці, де вони мали працювати небезпечних і шкідливих виробничих факторів і про можливі їх наслідки впливу на здоров`я, що були факти виплати заробітної плати, що вівся облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці.

Укладені позивачем з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 цивільно-правові договори передбачали, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує її виконання, не зараховується до штату замовника, не одержує соціальну допомогу та соціальні гарантії, ці договори не регулювали процес праці, що властиво трудовим договорам, а були укладені для досягнення результатів отримання певних послуг (виконання робіт). Ці договори носили разовий характер і мали виконуватися лише за наявності конкретного завдання доручення замовника. На осіб, які виконували зобов`язання за цивільно-правовими угодами, не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода мала нараховувалась на підставі актів наданих послуг (виконаних робіт). Укладені угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

При цьому, в законодавстві відсутня норма, яка б забороняла надавати фізичними особами такі послуги (виконувати роботи) за цивільно-правовим договором.

Відповідач у Постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 жодним чином не підтвердив факти виникнення трудових відносин між позивачем, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , як можливими найманими працівниками ФОП ОСОБА_1 , з другого боку, оскільки в Акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019 року та Постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року є посилання лише на укладені цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів, при цьому відсутні посилання на будь-які факти щодо роботи за прилавком ОСОБА_5

Один лише цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, який до того ж було розірвано, не може підтверджувати, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було фактично допущено до виконання трудових обов`язків, оскільки відсутні будь-які докази фактичного допуску працівника до роботи.

Цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів не містять ознак трудового договору.

З урахуванням вимог Положення про Державну службу України з питань праці, Постанови КМУ від 26.04.2017 року № 295 і Постанови КМУ від 17.07.2013 року № 509 факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути встановлений інспектором праці під час інспекційного відвідування та від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.

Зважаючи на те, що інспекторами праці безпосередньо під час інспекційного відвідування не було виявлено на об`єкті відвідування ОСОБА_5 , та від ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не відібрані пояснення щодо виконання ними певної роботи чи посадових обов`язків, слід дійти до висновку про відсутність факту порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідачем не доведено допустимими та достатніми доказами те, що ОСОБА_4 , яка 20.02.2019 року була присутньою за прилавком у магазині "Престиж" за адресою АДРЕСА_1 21, с. Білоцерківка, виконувала роботу продавця чи виконувала договірні обов`язки, як працівниця, найнята саме позивачем, а за вчинену нею роботу/послугу отримала відповідну, обіцяну позивачем відповідну винагороду.

Вищевикладене свідчить про те, що Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 є необґрунтованою та протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Щодо задоволення судом першої інстанції клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,00 грн. судова колегія зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання правничої допомоги від 25.03.2019, договір про надання правничої допомоги від 03.07.2019, акт приймання - передачі послуг №1 від 25.07.2019, квитанція від 25.07.2019 на суму 10200,00 грн, що підтверджує оплату юридичних послуг, ордер на надання правової допомоги ПТ №119749, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2554 (а.с.22-24, 212-215).

При цьому, суд зазначає, що такий розмір витрат на правову допомогу є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на викладене, враховуючи положення КАС України та наявні в матеріалах справи докази, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,0 грн понесених позивачем при розгляді позову.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року по справі № 440/1358/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді І.С. Чалий О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 08.11.2019 року