Справа № 755/11205/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

За участю: представника відповідача - Мельника М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Дніпровського районного суду міста Києва, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду в Україну громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 від 02 липня 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що вказане рішення є незаконним, оскільки відповідач не надає позивачу можливості звернутися за захистом, та при прийнятті рішення не враховано наявність обставин, передбачених п. 8 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства та ст. 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» щодо обставин, які забороняють примусове повернення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було проаналізовано положення статті 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту», що свідчить про його необґрунтованість.

Зазначає, що текст рішення про примусове повернення до країни громадянської належності позивачу не оголошувався, перекладач не залучався, та його було позбавлено можливості заявити клопотання про залучення представника для надання правової допомоги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з протоколом № 004020 про адміністративне затримання від 02.07.2019 та постанови № 004020, складених Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено штраф за частиною першою статті 203 КУпАП за порушення порядку перебування іноземців в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні.

02.07.2019 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Угро О.С. прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 16.07.2019 та заборонити в`їзд на територію України до 02.07.2022, оскільки останній перебував на території України без документів на право проживання.

У відповідності до розписки вказане рішення отримано відповідачем 02.07.2019.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 02 липня 2019 року співробітниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області був виявлений громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув в Україну в жовтні 2015 року через державний кордон на ділянці, що межує з Російською Федерацією.

До України позивач прибув з метою потрапити до країн Європейського Союзу, але залишився в Україні через те, що не мав коштів для подальшого руху в Європу. На даний час проживає за рахунок коштів, які йому пересилають рідні, знімає кімнату за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 незаконно перебуває на території України та у нього відсутні підстави для подальшого перебування на території держави, відтак вказана особа підлягає примусовому поверненню за межі України.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача було затримано за порушення правил перебування іноземців в Україні, однак останній не надав ні відповідачу, ні суду доказів легального перебування на території України та доказів звернення до відповідних органів виконавчої влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до дня винесення рішення про примусове повернення з України.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 7 частини першої статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За приписами частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватись забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

При цьому, в силу положень частини п`ятої ст. 26 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до частини першої статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Як свідчать матеріали справи, позивач перебуває на території України з жовтня 2015 року, з порушенням правил перебування іноземців в Україні, тобто знаходиться без документів на право проживання в Україні.

02 липня 2019 року відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП.

Того дня, рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області громадянина Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено примусово повернути до країни походження, зобов`язано покинути його територію України в термін до 16.07.2019 та заборонено в`їзд на територію України строком на 3 роки до 02.07.2022.

При цьому, при вирішенні питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства колегією суддів враховано, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуація міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Аналогічні положення закріплені у пункті 8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, у позовній заяві громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 вказує на те, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв`язку із різким погіршенням безпечності перебування та ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Пакистані, він прибув в Україну в пошуках захисту.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач підпадає під дію Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, перебуваючи на території України з жовтня 2015 року позивач із заявою та необхідними документами для легалізації перебування на території України до ДМС України або її територіальних підрозділів не звертався.

Відтак, з огляду на викладені обставини, на громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 не поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Посилання представника апелянта на те, що позивач, будучи іноземцем, не мав належного перекладача, текст рішення про примусове повернення з України не оголошувався та його було позбавлено можливості заявити клопотання про залучення представника для надання правової допомоги, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства свідчить про те, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення отримано 02.07.2019, в якому громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 зобов`язувався не пізніше 16.07.2019 залишити територію України, про що свідчить відповідний підпис позивача.

При цьому, 02.07.2019 під час надання пояснень позивачем щодо незаконного перебування на території України, останнім було зазначено, що послуг перекладача не потребує, ознайомлений зі змістом статті 63 Конституції України, та надає згоду надавати пояснення на українській мові.

Відтак, з огляду на викладене та тривалий час проживання в Україні без реєстрації, колегія суддів приходить до висновку, що позивач мав можливість використовувати українську мову під час спілкування, добре розумів та правильно сприймав дії міграційної служби при винесенні рішення про примусове повернення до країни походження.

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушень пункту 1 статті 5 Декларації про права людини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, щодо незабезпечення правом позивача на перекладача та нероз`яснення йому прав.

Крім того, позивачем не наведено поважних причин невиконання оскаржуваного рішення, як і не було вчинено дій у добровільному порядку щодо повернення до країни громадянської належності.

Після винесення рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 02.07.2019, позивач продовжує незаконно перебувати на території України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду в Україну громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 від 02 липня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 288, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук