Справа № 580/2342/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2342/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії) на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії), в якому просив: зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії) здійснити нарахування та виплатити середній заробіток йому за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 06.12.2015 до дня фактичного розрахунку.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 06.11.2015 № 312 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, майора міліції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника районного відділу - оперативного чергової частини штабу Лисянського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.07.2016 постанову Черкаського адміністративного суду залишено без змін.

Однак, на даний час постанова Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 в частині поновлення позивача на посаді не виконана, тому на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ліквідаційну комісію Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 26.12.2015 по 23.07.2019 у сумі 165681 (сто шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят одну) грн. 45 коп. з утриманням податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розрахунок розміру місячного грошового забезпечення (посадового окладу «інспектор»), окладу за спеціальним званням («капітан)», розміри відсоткових надбавок проводиться на підставі та відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справи, яка затверджена Наказом МВС України від 31.12.2017 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Однак, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Кодекс законів про працю та постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Вказує, що законодавством не передбачено можливості нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на службі осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2015 начальником УМВС України в Черкаській області видано наказ №312 о/с від 06.11.2015 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) відповідно до Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України 29.07.1991 №114.

Постановою Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 у справі №823/5272/15 визнано протиправним та скасовано наказ управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 06.11.2015 № 312 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, майора міліції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника районного відділу - оперативного чергової частини штабу Лисянського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області. Стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання (а.с. 12-16).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.07.2016 постанову Черкаського адміністративного суду залишено без змін (а.с. 17-23).

Станом на дату подачі позивачем позову 23.07.2019 постанова Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 не виконана в частині поновлення позивача на займаній посаді.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанова Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 в частині поновлення позивача на посаді не виконана, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, при цьому час затримки у поновленні на роботі з 26.12.2015 по 23.07.2019 становить 891 робочий день, та відповідно середній заробіток позивача за час затримки у поновленні на роботі складає 165 681 грн. 45 коп.

Разом з тим, вимоги позивача про виплату середнього заробітку по дату фактичного розрахунку не підлягають задоволенню, оскільки стосуються періоду часу після ухвалення судового рішення, тобто на майбутнє, що знаходиться поза межами повноважень суду вирішити публічно-правовий спір, який вже виник.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України (далі - «КЗпП України») регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У частині шостій статті 235 КЗпП України зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Так, статтею 255 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) було передбачено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

За правилами пункту 3 частини першої статті 256 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно частини першої ст. 370 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Ця норма передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

При цьому, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц та від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У той же час, Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другою статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Аналіз наведеного дає підстави зробити висновок, що середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

У той же час, затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, постанова Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 у справі №823/5272/15 в частині поновлення позивача на посаді помічника начальника районного відділу - оперативного чергової частини штабу Лисянського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області не виконана.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та на спірні правовідносини не поширюються вимоги частини другої ст. 122 КАС України щодо шестимісячного строку звернення до суду.

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Так, обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача встановлені в постанові Черкаського адміністративного суду від 25.12.2015 у справі №823/5272/15 та відповідно до частини четвертої ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування у даній справі.

Вказаним судовим рішенням визначено, що згідно довідки про доходи та довідки про нарахування грошового утримання з вересня 2015 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 за вересень 2015 року нараховано 3 810 грн. 21 коп., а за жовтень 2015 року - 4 185 грн. 39 коп.

Таким чином, сума доходу позивача за два останні повні місяці становить 7 995 грн. 60 коп., кількість робочих днів за вересень та жовтень становить 43 дні.

Відтак, середня заробітна плата за 1 день складає 185 грн. 95 коп.

При цьому, час затримки у поновленні на роботі у період з 26.12.2015 (наступний день після постановлення рішення про поновлення на роботі) по 23.07.2019 (дату звернення до суду першої інстанції з вказаним позовом) становить 891 робочий день, зокрема у грудні 2015 - 4 дні, у 2016 році - 251 день, у 2017 році - 248 днів, у 2018 році - 250 днів, у 2019 році - 138 днів (4+251+248+250+138=891).

Отже, середній заробіток позивача за час затримки у поновленні на роботі складає 165681 грн. 45 коп. (185,95х891=165681 грн 45 коп.).

При цьому, судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо виплати середнього заробітку позивачу до дати фактичного розрахунку, оскільки вазані вимоги стосуються періоду часу після ухвалення судового рішення, тобто на майбутнє, однак захисту підлягає тільки порушене право, тому зазначення судом кінцевої дати періоду затримки датою винесення судового рішення є вірним.

Посилання відповідача щодо не можливості своєчасно виконати судові рішення з поновлення на роботі внаслідок відсутності для цього попереднього місця роботи позивача, що є підставою для звільнення від відповідальності по сплаті заявленого середнього заробітку, судом першої інстанції вірно відхилено, з огляду на те, суб`єкт владних повноважень не звільняється від обов`язку виплатити передбаченого ст. 236 КЗпП незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У даному випадку саме протиправні дії відповідача вчинені по відношенню до позивача щодо його незаконного звільнення призвели до порушення прав позивача, що є логічним продовженням їх захисту від безпідставного невиконання судових рішень.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №816/943/17.

Доводи апелянта щодо безпідставності застосування судом першої інстанції норм Кодексу законів про працю України та Порядку №100 замість Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані спеціальні нормативно-правові акти визначають порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та структуру грошового забезпечення осіб органів внутрішніх справ.

При цьому, згідно пункту 10 вказаного Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Враховуючи, що саме КЗпП України та Порядок №100 регулюють порядок обчислення середньої заробітної плати, для нарахування та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, відтак піллягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі за період з 26.12.2015 по 23.07.2019 у сумі 165681 (сто шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят одну) грн. 45 коп. з утриманням податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії) - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук