Справа № 160/2196/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/2196/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дурасової Ю.В.,
суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,
секретар судового засідання: Новошицька О.О.
за участю:

представника відповідача Міноборони України: Леонова Вадима Миколайовича,

представника третьої особи Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки: Кривошеї Андрія Олексійовича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 (головуючий суддя Конєва С.О., повний текст складено 15.05.2019)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Міністерства оборони України, третя особа: Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправною відмови, скасування протоколу №138 від 28.12.2018р. та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 05.03.2019р. звернувся з позовом до Міністерства оборони України, третя особа: Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки; в позові просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 3 групи, внаслідок поранення, отриманого при виконанні обов`язків військової служби;

- скасувати Протокол №138 від 28.12.2018р. засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленою 3 групою інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, що становить 182700 грн.

Позов обґрунтовано тим, що він у період проходження військової служби з 29.04.1984 по 21.10.1985р. приймав участь в бойових діях в Афганістані, під час проходження якої отримав захворювання на гепатит А, а у 1985р. отримав мінно-вибухову травму, осколкове поранення голови. На засіданні ЦВЛК було встановлено, що отримане позивачем поранення (контузія) і захворювання, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується Витягом із протоколу №2434 від 28.08.2014р. У подальшому, при первинному огляді МСЕК позивачеві була встановлена 3 група інвалідності, причиною якої є поранення (контузія), захворювання, пов`язане з участю у бойових діях при перебуванні на території іншої держави з 29.09.2014р., яка у подальшому була підтверджена згідно довідки МСЕК №072473. З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги, яка передбачена ст.ст.16,16-2 Закону №2011( у редакції, чинній на момент отримання інвалідності 29.09.2014р.), а тому у 2018р. звернувся до військового комісаріату з заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, однак Комісією відповідача із розгляду вказаного питання, було прийнято рішення про відмову у виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги, яке оформлене Випискою з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України №138 від 28.12.2018р. Підставою для відмови було не надання позивачем акту або довідки про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, які передбачені п.4.7 Наказу МОУ №530 від 14.08.2014р. Позивач вважає, що прийняте відповідачем рішення є незаконним з підстав того, що Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. №975 ( далі Порядок №975) не визначає, який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол ВЛК, довідка МСЕК тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги. Позивач вважає, що, у даному випадку, таким документом є саме рішення ЦВЛК, викладене у формі протоколу від 28.08.2014р. №2434, яке було надано до Міністерства оборони України, містило висновки про причини отриманого поранення позивача, що виключає підстави вважати, що поранення позивача та захворювання спричинено внаслідок вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п.33 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №138 від 28.12.2018р. у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано відповідача вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до вимог Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. №975.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що виплату одноразової грошової допомоги було запроваджено з 01.01.2007 року після внесення змін до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (ст. 16, 16-1 16-4 вказаного Закону). При визначенні права особи на отримання одноразової грошової допомоги Кабінету Міністрів України делеговано визначати не тільки порядок проведення компенсаційних виплат, а й умови, за яких вони здійснюються. В силу наказу Міноборони від 26.10.2016 №564, лише Комісія уповноважена приймати до розгляду документи, що надходять до Міноборони України; приймати рішення про призначення/відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Вказує, що Акт судово-медичного дослідження від 07.07.20104 року та висновок Центральної військово-лікарняної комісії від 28.08.2014 року, які додані до заяви, не є документом, що свідчить про обставини поранення, оскільки вони складені зі слів позивача та не підтверджують факт поранення. Позивач звільнений з військової служби в 1985 році, тому вважає, що взагалі не має права на отримання одноразової допомоги. Також зазначає, що одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим з військової служби, у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби настала не пізніше ніж через 3 місяця після звільнення зі служби. Однак ОСОБА_1 вперше інвалідність встановлено 29.09.2014 року.

Позивачем до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не подавався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Суду пояснив, що матеріали справи не містять будь-яких документів та архівних даних, що ОСОБА_1 мав поранення у період служби та перебував на лікуванні, а в медичних документах про встановлення інвалідності, які оформлені в 2014 році, зазначено, що зі слів ОСОБА_1 , він приймав участь в бойових діях, тому такі документи не можуть підтверджувати факт поранення.

Представник третьої особи просив апеляційну скаргу відповідача задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що відсутні архівні документи, що підтверджують перебування особи на лікуванні у зв`язку з пораненням, а документи складені зі слів позивача не можуть бути підтвердженням такого факту.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, що не перешкоджає здійснювати апеляційний розгляд без його участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 1965 року народження, 10.11.1983 року був призваний Дніпродзержинським РВК для проходження військової строкової служби, санінструктором мотострілкової роти, сержантом та зарахований до складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 - 29.04.1984 року (наказ №128), звільнений у запас 24.10.1985 року (наказ №329), особовий склад якої з 15.02.1980 року по 08.06.1988 року приймав участь в бойових діях на території Республіки Афганістан, що підтверджується копією архівної довідки від 28.06.2013р. №8/219497 (а.с. 15).

Позивачеві встановлена ІІІ група інвалідності з причин поранення (контузії), захворювання, пов`язаних з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави, була підтверджена і довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №072473 від 17.10.2016р. (а.с. 13).

28.12.2018р. Мініоборони України на засіданні комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийняте рішення, оформлене протоколом за №138, зокрема, за п.33 якого, було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги громадянину ОСОБА_1 , якого 24.10.1985р. звільнено зі строкової військової служби.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про визнання протиправним та скасування п.33 Протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №138 від 28.12.2018р. у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язав відповідача вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач подав достатні і належні документи, які зазначені в п. 11 Порядку № 975, що свідчать про причини та обставини його поранення, травми, контузії та захворювання.

Так, в обґрунтування такого висновку суд першої інстанції зазначив, що позивач при поданні заяви щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності надав відповідачу витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії та акт судово-медичного обстеження позивача. При наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, Військово-лікарською комісією встановлювалися обставини отримання поранення та зроблено висновок, що поранення, контузія, так пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Колегія судів апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, виходячи з того, що Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога в разі настання інвалідності, мають подати до уповноваженого органу (відповідного військового комісаріату), визначені цим пунктом документи, серед яких має бути також документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння. Однак такого документу позивачем не було надано.

При цьому, подання вищевказаного документа до уповноваженого органу є обов`язковою умовою, оскільки в силу Закону Кабінету Міністрів України делеговано право визначати не тільки порядок проведення компенсаційних виплат, а й умови, за яких вони здійснюються.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, норми Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загиблі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предметом спору у цій справі є оскарження дій Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, передбаченої п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Як на підставу для такої відмови, суб`єкт владних повноважень покликається на ту обставину, що позивачем не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, передбачений п. 11 Порядку № 975.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Верховний Суд вже розглядав справи з подібними правовідносинами та висловлював відповідні висновки щодо застосування зазначених вище норм.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 05.10.2018 року у справі № 265/7930/16-а висловив правову позицію про те, що пунктом 11 Порядку № 975 встановлено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу документи, перелік яких є вичерпним та, що в той же час, подання всіх цих документів є необхідною умовою для призначення одноразової грошової допомоги.

Серед таких документів обов`язково повинен бути і документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Водночас, в зазначеній постанові від 05.10.2018 року у справі № 265/7930/16-а, було підкреслено, що військово-лікарська експертиза установлює, зокрема, причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), однак не встановлює і не може встановлювати причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд у постанові від 05.10.2018 року у справі № 265/7930/16-а дійшов висновку, що рішення Центральної-військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 25 вересня 2014 року № 2874, яке ґрунтується у тому числі, на відомостях про обставини поранення та контузії, встановлених зі слів позивача в Акті судово-медичного обстеження Маріупольського відділення судово-медичної експертизи Донецького обласного бюро СМЕ від 10 липня 2014 року № 133, не є визначальною для встановлення зазначених вище причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Разом з цим, Верховним Судом у постановах від 25 травня 2018 року у справі № 729/426/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 295/13892/16-а, від 23 жовтня 2018 року у справі № 822/3005/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 740/1538/17, від 29 січня 2019 року у справі № 293/342/17, висловлено іншу правову позицію, згідно якої акти судово-медичного дослідження та витяг з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, є достатніми та належними доказами, у розумінні п. 11 Порядку № 975, про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця.

Такий висновок у зазначених рішеннях Верховного Суду ґрунтується на тому, що при наданні висновку про причинний зв`язок поранення колишнього військовослужбовця, відповідною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України встановлювались обставини отримання поранення та робився висновок, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Таке рішення військово-лікарської комісії Міністерства оборони України засвідчує відсутність в діях позивачів протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання. До того ж, саме Міністерство оборони України, як уповноважений суб`єкт владних повноважень, зокрема, використовуючи архівні матеріали, зобов`язаний був довести протилежне, а саме, те, що позивачі отримали поранення (контузію, травму або каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинив собі тілесні ушкодження.

Наведене свідчить про те, що висновки Верховного Суду, висловленні у постанові від 05.10.2018 року у справі № 265/7930/16-а, щодо застування п. 11 Порядку № 975 при вирішенні спорів щодо оскарження рішень Міністерства оборони України про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням відповідної групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 25 травня 2018 року у справі № 729/426/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 295/13892/16-а, від 23 жовтня 2018 року у справі № 822/3005/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 740/1538/17, від 29 січня 2019 року у справі № 293/342/17.

У зв`язку з наведеним, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у подібних правовідносинах, висловила наступний правовий висновок в Постанові від 10.04.2019 року справа № 822/220/18, згідно якого, вимога Міністерства оборони України щодо необхідності подання військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, щодо якого вирішується питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має легітимну мету, відповідає вимогам законності та не є свавільною.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи норми законодавства України, що регулюють правовідносини між позивачем та відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року .

Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей..

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Водночас, у відповідності до ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до ч. 9 ст. 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї статті Закону, Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (Порядок № 975).

Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії:

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що законодавець делегував Уряду повноваження визначати порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

При цьому, подання зазначених у п. 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Водночас, обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Отже, вимога Міністерства оборони України щодо необхідності подання військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, щодо якого вирішується питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має легітимну мету, відповідає вимогам законності та не є свавільною.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 10 ААГ №005226 від 08.10.2014р.), заявником/позивачем не подано документ, що свідчить про причини та обставини контузії, який передбачено пунктом 11 Порядку №975; водночас, висновок спеціаліста судово-медичної експертизи від 07.07.2014р. №724/1, складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 28.08.2014р. №2434, які подано заявником/позивачем разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення; висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402, не подано на розгляд комісії, що підтверджується змістом Виписки з Протоколу №138 від 28.12.2018р. (а.с.16, 102).

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи, а саме архівні довідки, також не містять даних про поранення позивача та перебуванні його на лікуванні.

Зокрема, архівна довідка Міністерства оборони Російської Федерації зазначає про те, що молодший сержант (далі мовою оригіналу): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по поводу вирусного гепатита «А» желтушной формы находился на излечении в 7 инфекционном отделениив/ч пп 27841(743 ВПИГ 40 ОА Кабул ДРА) с 01.09. по 01.10.84 г. После излечения выбыл в в/ч пп 08257 (центр медицинской реабилитации 40 ОА Баграм ДРА) на 30 суток. Сведениями о травме ОСОБА_2 архив не располагает. Основание: подлинная история болезни №5460 ВПИГ в/ч пп 27841 арх. № 91629 (а.с. 90).

При цьому, документом, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження може бути будь-який документ, який містить таку інформацію.

Однак, такий документ не може ґрунтуватися на даних, взятих зі слів позивача, таким документом, наприклад, може бути архівна довідка.

Водночас, зі змісту висновку спеціаліста судово-медичного експерта №4-1 від 09.07.2014р., Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2434 від 28.08.2014р. вбачається, що мінно-вибухова травма, осколкове поранення голови, контузія ОСОБА_1 є пораненнями (контузією) та захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, встановлено зі слів особи (а.с.10-11).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ №005226 від 08.10.2014р. позивачеві, з причин поранення (контузії), захворювання, пов`язаних з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави, була встановлена третя група інвалідності з 29.09.2014р., що підтверджується копією довідки, наявної у справі (а.с. 12).

Однак, така довідка сформована на підстави висновку спеціаліста судово-медичного експерта №4-1 від 09.07.2014р., зі слів особи. Отже така довідка не може підтвердити факт отримання особою поранення саме в період проходження військовою служби, не може підтвердити не пов`язаність поранення з іншими обставинами, наприклад, що поранення не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Оскільки, позивачем відповідні документи Міністерству оборони України не надавалися, а архівні довідки, що містяться в матеріалах справи, не підтверджують наявність поранення та перебування на лікуванні у зв`язку з пораненням, тому, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення одноразової грошової допомоги суб`єкт владних повноважень (відповідач) діяв правомірно.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, та в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили 30.10.2019 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 328, ст. 329 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 30.10.2019.
Повний текст постанови виготовлено 05.11.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко