Справа № 560/1365/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1365/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

06 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року (повний текст якого складено 18 червня 2019 року у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року позов задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 28.02.2019 року № 129729 "Про відмову ОСОБА_1 в переведенні з одного виду пенсії на інший", яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 70 відсотків від суми заробітної плати померлого годувальника ОСОБА_2 , з 19.02.2019 року;стягнуто на користь ОСОБА_1 768,40 грн., судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

31 жовтня 2019 року на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи без ії участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивач з 09.07.2003 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивач з 22.10.1967 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб від 22.10.1967 року ІІ НОМЕР_1 .

Чоловік позивача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", стаж державної служби становив 25 років 07 місяців 15 днів. Позивач перебувала на утриманні чоловіка - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Чемеровецької селищної ради Чемеровецького району Хмельницької області №717 від 19.04.2019 року.

19.02.2019 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про державну службу".

Листом від 26.03.2019 року №9996/03 року Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило позивача про те, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 28.02.2019 року № 129729 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VІІІ, із-за відсутності права на призначення пенсії в разі втрати годувальника.

Позивача також повідомлено, що пенсія у зв`язку із втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, зокрема дружинам, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону. При проведенні умовного розрахунку пенсії позивача у зв`язку із втратою годувальника з врахуванням норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії зменшується, тому переведення на даний вид пенсії є недоцільним.

Вважаючи вищевказану відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон України №1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Загальні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені в статті 36 Закону України № 1058-IV, відповідно до якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 36 Закону України № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України № 1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно частин 1, 2 статті 38 Закону України № 1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно. Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому склалися обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Статтею 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, з поміж інших і батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно із статтею 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення" члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Статтею 46 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що сім`я, яка має право на пенсію в разі втрати годувальника, може звертатися за призначенням пенсії в будь-який час після смерті або встановлення безвісної відсутності годувальника без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 47 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім`ї померлого вважається непрацездатним згідно з статтею 37 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", - довічно.

Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї провадиться з першого числа місяця, що йде за тим місяцем, в якому настали обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Частиною 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 22.10.2967 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , та знаходилася на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , оскільки досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тобто позивач є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника ОСОБА_2 , а тому має право перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №889-VІІІ з 01.05.2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" № 3723-XII крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 13 розділу 11 Закону України "Про державну службу" №889 -VIII від 10.12.2015 року встановлено, що за особами, які на день набрання чинності цим Законом, перебувають у відставці, відповідно до вимог статті 31 Закону України "Про державну службу" №3723-XII з наступними змінами, зберігаються гарантії, передбачені цією статтею.

Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 року на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 10 статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 року встановлено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Судом встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_2 на момент смерті перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримував пенсію державного службовця відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723-XII. Даний факт не заперечується відповідачем. Позивач на момент звернення з заявою до пенсійного органу про переведення з одного виду пенсії на інший була непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника, отже відповідала вимогам, передбачених статтею 37 Закону України №3723-XII.

Колегія суддів не погоджується із позицією відповідача щодо відмови у переведенні позивача на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України №3723-XII, яка обґрунтована тим, що Законом України N 889-VIII не передбачено призначення даного виду пенсії, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.

З огляду на спірні правовідносини дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи (в даному випадку позивача) при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі його смерті відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року по справі № 236/3193/16-а.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що пенсія позивача по втраті годувальника, як члена сім`ї померлого годувальника безпосередньо пов`язана з правом на пенсію саме померлої особи, що мала на утриманні інших непрацездатних осіб, а тому відмова відповідача у переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України № 3723-XII є протиправною та відповідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 28.02.2019 року № 129729 "Про відмову ОСОБА_1 в переведенні з одного виду пенсії на інший", яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника, із-за відсутності права на призначення пенсії в разі втрати годувальника згідно Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки відмова відповідача щодо переведення позивача з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України № 3723-XII визнана судом протиправною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку стосовно необхідності зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 70 відсотків від суми заробітної плати померлого годувальника ОСОБА_2 , з 19.02.2019 року (з дати звернення із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший).

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та ","Серков проти України" (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 листопада 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.