Справа № 620/644/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/644/19 Головуючий у 1 інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Єгорової Н.М. Собківа Я.М. Борейка Д.Е

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року та з 12 липня 2017 року по 12 листопада 2018 року, відповідно до Закону України № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення», та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 12 листопада 2018 роки;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Закону України № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення», індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року, та з 12 липня 2017 року по 12 листопада 2018 року включно.

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 12 листопада 2018 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року адміністративний задоволено повністю. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), Північного регіонального управління Державної Прикордонної служби України в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року, та з 12 липня 2017 року по 12 листопада 2018 року, відповідно до Закону України № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 12 листопада 2018 роки. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), Північного регіонального управління Державної Прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Закону України № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення», індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року, та з 12 липня 2017 року по 12 листопада 2018 року включно. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), Північного регіонального управління Державної Прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 12 листопада 2018 року.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року по 28 лютого 2018 року не передбачена виплата індексації грошових доходів персоналу, також апелянт зазначає, що на час дії в Україні особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток припиняється, при цьому, законодавством не передбачено можливості заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року провадження у справі поновлено.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 05 грудня 2016 року виданим Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, Ветераном військової служби, посвідчення серії НОМЕР_3 від 13 листопада 2018 року, видане Адміністрацією Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 12 жовтня 2018 року № 471-ОС позивача було звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас.

На підставі наказу від 12 листопада 2018 року № 527- ОС, позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

26 листопада 2018 року позивач звернувся з заявою до керівництва прикордонного загону про надання йому довідки про доходи за час проходження служби, а саме: за період з 01 липня 2015 року по 12 листопада 2018 року.

01 грудня 2018 року позивач отримав відповідь на заяву за № 11/4197 від 28 листопада 2018 року за підписом начальника Чернігівського прикордонного загону полковника Тиркалова С.А. та довідку про доходи № 348 від 27 листопада 2018 року.

Із вказаної довідки вбачається, що за час проходження позивачем військової служби у Чернігівському прикордонному загоні, з 01 липня 2015 по 05 липня 2016 рік та з 12 липня 2017 по 12 листопад 2018 рік індексація грошових доходів йому не нараховувалась та не виплачувалась.

При виключенні позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, грошова компенсація за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 12 листопада 2018 року йому виплачена не була.

12 лютого 2019 року позивач звернувся з заявою до начальника Чернігівського прикордонного загону (військова частина 2253) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про нарахування і виплату йому індексації грошових доходів, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХП.

21 лютого 2019 року від відповідача надійшла відповідь за № 11/427 від 14 лютого 2019 року, в якій зазначено, що, згідно ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (зі змінами) та п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078 (зі змінами), проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетних фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Кошторисні призначення Державної прикордонної служби України не дозволяють здійснити видатки на виплату індексації грошових доходів військовослужбовцям Державної прикордонної служби України за минулі періоди, починаючи з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року та з 12 липня 2017 року по 28 лютого 2018. За період з 01 березня 2018 року по 12 листопада 2018 року нарахована індексація становить 0,00 грн., тобто, позивачу було відмовлено в нарахуванні і виплаті індексації грошових доходів.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та невикористані дні соціальної відпустки, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

В силу статтей 1 та 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2-3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст. 2 Закону № 1282-ХІІ).

В силу статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до п. 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

В силу пункту 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_1 від 27 листопада 2018 року №348, індексація грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 05 липня 2016 року та з 12 липня 2017 року по 12 листопада 2018 року позивачу не виплачувалася (а.с. 22).

Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення позивача не була проведена, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зобов`язати відповідача провести такий розрахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17 зазначив: «… положеннями Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта про те, що кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року по 28 лютого 2018 року не передбачена виплата індексації грошових доходів персоналу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Щодо посилання апелянта норми пункту 6 Порядку №1078, як на підставу для не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає, дана норма не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерело походження цих коштів.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 12 листопада 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

В силу п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 зазначила: «…в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що на час дії в Україні особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток припиняється.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні соціальної додаткової відпустки.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Єгорова Н.М. Собків Я.М.
Повний текст постанови виготовлено 08.11.2019 року.