Справа № 807/554/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8511/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Довгополова О.М.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року (головуючого судді - Рейті С.І., м. Ужгород, повний текст рішення складено 22.10.2018) у справі №807/554/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 від імені та в інтересах неповнолітньої, як її законний представник виступає ОСОБА_3 до Берегівської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 26.10.2017, від імені та в інтересах неповнолітньої, як її законний представник виступає ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Берегівської міської ради, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення 31 сесії VII скликання Берегівської міської ради від 28.03.2018 №1088 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; зобов`язати Берегівську міську раду на підставі заяви ОСОБА_2 від 31.01.2018 затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер :01:014:0079), для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передати ОСОБА_2 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржуване рішення відповідачем є протиправним, у його змісті відсутнє будь-яке нормативне обґрунтування відмови у затвердженні проекту землеустрою, що суперечить вимогам земельного законодавства. Крім цього, рішення Берегівської міської ради є таким, що порушує конституційні позивача в частині реалізації права на землю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року позов задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2019 апеляційну скаргу Берегівської міської ради залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Не погодившись із рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року його оскаржила ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, однак подала апеляційну скаргу з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким закрити провадження у справі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що є власницею квартири АДРЕСА_2 , та відповідно - співвласницею вищевказаного будинку та належної до нього прибудинкової території, яка межує з будинковолодінням позивачки, не погодила проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність позивачці в зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка частково накладається на прибудинкову територію вищевказаного багатоквартирного будинку. Факт належності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , та що вона є співвласницею вищевказаного будинку та належної до нього прибудинкової території підтверджується договором купівлі-продажу від 18 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області і зареєстрованим у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 4500. Факт накладення спірної земельної ділянки на прибудинкову територію багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2 , підтверджується кадастровим планом, складеним сертифікованим інженером-землевпорядником Зигар Максимом Сергійовичем ; генеральним планом (схемою) земельної ділянки від 20 липня 1965 року з інвентаризаційної справи на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі статтею 198 Земельного кодексу України для визначення та відновлення меж земельних ділянок виконується комплекс робіт (кадастрові зйомки), які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Таке погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами при проведенні кадастрових зйомок здійснюється з метою правильного визначення меж земельної ділянки. ОСОБА_1 - власниця квартири АДРЕСА_2 , та співвласниця вищевказаного будинку та належної до нього прибудинкової території, яка межує з будинковолодінням позивачки, не погоджувала проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність позивачці. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на норми статей 12, 116, 118, 186 Земельного кодексу України та статей 26, 33, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не з`ясував, чи не призведене задоволення заявлених позовних вимог до порушення прав інших осіб. Виходячи з приписів частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте суд першої інстанції не з`ясував належним чином, чи дійсно порушено, не визнається або оспорюється право позивачки за захистом якого вона звернулася до суду, чим порушив вимоги статей 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України. Також, суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не звернув уваги на наведене та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У даному випадку має місце спір про право між фізичними особами, а тому даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуються вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 подала пояснення в адміністративній справі №807/554/18, які надійшли 04.11.2019 до апеляційного суду та клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши встановлені обставин справи, обговоривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в межах її доводів, які не були предметом розгляду суду апеляційної інстанції при розгляді доводів апеляційної скарги Берегівської міської ради, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0399 га.

Рішенням 34 сесії VІ скликання Берегівської міської ради від 29.08.2014 №1964 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 », з метою передачі земельної ділянки у власність, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

ТОВ «Центр проектів» виготовлено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.

Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області 04.10.2016 надано Висновок №293/41-16 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради 11.10.2016 надано Висновок №154 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У вказаному висновку зазначено, що Відділ містобудування та архітектури Берегівської міської ради не заперечує проти передачі земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_2 при умові дотримання вимог чинного законодавства України та використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації 07.11.2016 надано Висновок служби охорони культурної спадщини управління облдержадміністрації №01-08/47, яким погоджено даний проект із застереженням, що дана земельна ділянка розташована на землях історико-культурного призначення.

ОСОБА_2 31.01.2018 звернулася до Берегівського міського голови із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0399 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу цієї земельної ділянки у власність.

Рішенням 31 сесії VІІ скликання Берегівської міської ради від 28.03.2018 №1088 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розглянувши заяву громадянки ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та керуючись статтями 143, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 12, частиною 4 статті 83, частиною 7 статті 118, статтями 122, 123 Земельного кодексу України, частиною 2 статті 177 Сімейного кодексу України, частиною 4 статті 32 Цивільного кодексу України та беручи до уваги невідповідність поданих документів вимогам законів, а саме відсутність погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, Берегівська міська рада вирішила: 1. Відмовити у затвердженні ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер :01:014:0079), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 2. Відмовити у передачі ОСОБА_2 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер :01:014:0079), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Берегівська міська рада протиправно відмовила ОСОБА_2 у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідач відповідно до частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України зобов`язаний затвердити погоджений в законному порядку проект землеустрою.

В постанові від 05.02.2019 Восьмий апеляційний адміністративний суд погодився із рішенням суду першої інстанції, залишивши апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, врегульований статтею 323 КАС України.

Відповідно до частин 1-3 зазначеної процесуальної норми якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.

У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятої ним постанови та рішення суду першої інстанції, що оскаржується.

За результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 323 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Частиною 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 22.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Відповідно до статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Так, пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема - вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, вирішення земельних спорів.

Частини 1, 2 статті 78 ЗК України вказують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України). Порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України).

Частиною восьмою статті 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам`яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Відповідно до частин дев`ятої - одинадцятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Отже передумовою для прийняття органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є наявність погодженого визначеними статтею 186-1 ЗК України органами проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність. При цьому орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування до повноважень якого належать питання передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у власність на стадії затвердження проекту землеустрою не наділений дискреційними повноваженнями, оскільки єдиною підставою для відмови затвердити такий проект є відсутність погоджень органів, визначених статтею 186-1 ЗК України.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З аналізу наведеного вище вбачається, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Колегія суддів на підставі матеріалів справи встановила, що позивачем виконано вищевказані вимоги Земельного кодексу України, а саме у встановленому законом порядку отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, за її замовленням виготовлено проект землеустрою, який погоджено відповідно до вимог закону Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області, Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради та Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації та подано необхідні документи до Берегівської міської ради разом із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідача були відсутні, оскільки позивачем дотримано вимог чинного законодавства в частині виготовлення проекту землеустрою та погодження його у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного Кодексу України, Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області, Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради та Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації. При цьому, позивачем повністю дотримано регламентовану законодавством процедуру виготовлення та погодження проекту землеустрою, жодних зауважень у вищевказаних органів до розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність під час його погодження не виникало.

Щодо доводів ОСОБА_1 в частині, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 , та відповідно - співвласницею вищевказаного будинку та належної до нього прибудинкової території, яка межує з будинковолодінням позивачки, не погодила проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність позивачці в зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка частково накладається на прибудинкову територію вищевказаного багатоквартирного будинку, це відповідно є невідповідність поданих позивачем документів вимогам законів, а саме: відсутність погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, апеляційний суд дійшов висновку, що актом погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 06.09.2016 підтверджується, що у ньому є підписи сусідів ОСОБА_5 (кадастровий номер :01:014:0044, від А до Б) та ОСОБА_6 (кадастровий номер :01:014:0048, від Б до В), а також підпис представника Берегівської міської ради - начальника управління комунального майна Будніка В. Ю, що стосується меж земельної ділянки від В до Г, як вказано в акті - це землі загального користування (кадастровий номер не визначено) та меж земельної ділянки від Г до А, як вказано в акті - кадастровий номер не визначено, тобто земельна ділянка де проживає апелянт не є сформованою, а отже у неї відсутній приватний власник, відсутній користувач земельної ділянки у цілісній формі, а відтак, і не можливо погодити (в зв`язку з відсутністю власника повністю або частково) межі цієї земельної ділянки, тобто позивачка в своїх обгрунтуваннях посилається на право користування будинком та прибудинковою територією, однак на цій земельній ділянці існуючого речового права судом не встановлено.

Щодо доводів, що суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову та у даному випадку має місце спір про право між фізичними особами, а тому даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства є на думку суду не доведеним, оскільки як було встановлено земельна ділянка де проживає скаржниця не є сформованою, а отже у неї відсутній приватний власник, відсутній користувач земельної ділянки у цілісній формі,

Також відкриваючи 21.06.2018 провадження в адміністративній справі №807/554/18, суд першої інстанції встановив, що спір виник із публічно-правових відносин, у яких однією із сторін є суб`єкт владних повноважень.

Слід зазначити, що юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір поширюється не тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а право власності набувається на підставі рішення апеляційного суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Згідно з статтею 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно із частиною 3 статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Тобто розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 . колегія суддів встановила, що вона не оформила права власності на земельну ділянку, яка межує із позивачкою, яка на виконання встановлених норм Земельного кодексу України виготовила проект землеустрою, такий поданий до суб`єкта владних повноважень, в якого перебувала земельна ділянка, а щодо доводів та доказів про накладення земельних ділянок суміжних землекористувачів, апелянтом не додано звернення до Берегівської міської ради, до суду щодо межових знаків, земельного спору, а тому в апеляційного суду відсутні будь які підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами, в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пункті 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пункті 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Також апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, визначену в пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (№ 3236/03), де Суд зазначив, що «право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що із аналізу вищенаведеного можна зробити висновок, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а тому відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 323, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі №807/554/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

О.М. Довгополов

Повний текст постанови складено 11.11.2019