Справа № 2а-5842/10/1570
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа №2а-5842/10/1570

касаційне провадження №К/9901/26821/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016 (головуючий суддя - Димерлій О.О., судді: Романішин В.Л., Єщенко О.В.) у справі № 2а-5842/10/1570 за позовом Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» до Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях» звернулось до суду з адміністративним позовом до Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2 в частині визначення суми податкового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 1088034,00 грн. за основним платежем та 1832596,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2 в частині визначення суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 2229986,96 грн. за основним платежем та 1114993,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2 на суму 348981,75 грн.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 23.05.2013 у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 20.04.2016 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 скасував та прийняв нову - про часткове задоволення адміністративного позову. Визнав протиправними та частково скасував податкове повідомлення-рішення від 29.04.2010 № /2 в частині визначення суми податкового зобов`язання з податку на прибуток, пов`язаного з валовими витратами в четвертому кварталі 2007 року в розмірі 85100,00 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 42550,00 грн. та в третьому кварталі 2008 року в розмірі 581636,00 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 29.04.2010 № /2 в частині визначення суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 46694,30 грн. за основним платежем та 233347,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В задоволенні іншої частини адміністративного позову відмовив.

Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях» звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 1.4 статті 1, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції).

Зокрема, наголошує на тому, що обставини, на які суд посилається на обґрунтування своїх висновків не підтверджуються відповідними доказами, а в деяких випадках спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2007 по 30.06.2009, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 30.06.2009, за результатами якої складено акт від 23.10.2009 № 091889.

За її наслідками орган доходів і зборів дійшов, зокрема, висновку про порушення позивачем підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 4.7 статті 4, підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з: безпідставним включенням до складу валових витрат у четвертому кварталі 2007 року витрат на утримання земснаряду «Арабатський», які не підтверджені відповідними документами; неправомірним невіднесенням до складу валових доходів у третьому кварталі 2008 року вартості списаного дизельного палива в липні 2008 року на земснаряд «Антеа» у сумі 50048,49 грн. та на с/ш «Midia-21» у сумі 27000,00 грн., в серпні 2008 року на земснаряд «Антеа» у сумі 155710,00 грн. та с/ш «Midia-21» у сумі 26475,00 грн., які знаходились в управлінні Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» на підставі менеджерської угоди від 14.04.2008 № 61/08/1, укладеної з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Данубіус»; незаконним включенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних на його адресу Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Данубіус» за очікуваний дохід від експлуатації днопоглиблювального каравану «Антеа», в загальному розмірі 1616666,66 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки, за наслідками адміністративного оскарження та з огляду на наведені порушення Ізмаїльською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2, згідно з якими визначено суму податкового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 421289,00 грн. за основним платежем та 1790046,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2, згідно з якими визначено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 1763293,00 грн. за основним платежем та 881646,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 23.11.2009 № /0, від 11.02.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2, згідно з якими визначено частину чистого прибутку в сумі 348981,75 грн.

За правилами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податку.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 18.10.2006 між Державним підприємством «Черноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» та позивачем укладено тайм-чартерну угоду, за змістом якої Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях» приймає від контрагента судно-землесос «Арабатський» на строк 24 місяці та на період дії угоди бере на себе обов`язок із ремонту судна та підтримання його в належному технічному стані.

27.10.2006 між сторонами підписано акт прийому-передачі судна-землесосу «Арабатський», де зазначено, що об`єкт передачі знаходився в задовільному стані, а за актом від 01.12.2008 судно-землесос «Арабатський» виведено з чартеру.

Згідно зі статтею 207 Кодексу торговельного мореплавства України судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як з`ясовано судовими інстанціями, позивачем на підтвердження своєї позиції не представлено документів про технічний стан судна на час укладення договору його фрахтування, про необхідність проведення ремонтних робіт на земснаряді «Арабатський», договори на проведення ремонтних робіт, первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували здійснення відповідних ремонтних робіт, а тому їх висновок про обґрунтованість доводів податкового органу про завищення підприємством валових витрат у четвертому кварталі 2007 року на 272744,00 грн. є правильним.

Відповідно до підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) датою збільшення валового доходу вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, у разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівку - дата її оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного надання результатів робіт (послуг) платником податку.

За наслідками дослідження представлених платником документів судами встановлено, що відвантаження (реалізація) палива позивачем здійснювалось у липні та серпні 2008 року.

Відтак, валовий дохід від реалізації палива повинен бути відображений Державним підприємством водних шляхів «Устьдунайводшлях» у третьому кварталі 2008 року.

Проте, згідно з даними регістрів бухгалтерського обліку позивача реалізацію палива включено ним до складу валового доходу в четвертому кварталі 2008 року.

За правилами пункту 17.2 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний: або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму такої недоплати та штраф у розмірі п`яти відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку, або відобразити суму такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов`язання з цього податку.

А відтак, позивач, відображаючи в декларації з податку на прибуток, що подається за наступний податковий період, - четвертий квартал 2008 року, отриманий у третьому кварталі 2008 року валовий дохід у розмірі 259234,74 грн., повинен був збільшити його на суму штрафу в розмірі п`яти відсотків від такої суми з відповідним збільшенням загального податкового зобов`язання з податку на прибуток.

Оскільки Державним підприємством водних шляхів «Устьдунайводшлях» цього здійснено не було, висновок, зокрема, суду апеляційної інстанції про порушення позивачем приписів підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та пункту 17.2 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є цілком об`єктивним.

Згідно з абзацом другим пункту 4.7 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадках коли платник податку здійснює діяльність з поставки товарів, отриманих у межах договорів комісії (консигнації), поруки, доручення, довірчого управління, інших цивільно-правових договорів, що уповноважують такого платника податку здійснювати поставку товарів від імені та за дорученням іншої особи без передання права власності на такі товари, базою оподаткування є продажна вартість цих товарів, визначена у порядку, встановленому цим Законом. Датою збільшення податкових зобов`язань комісіонера є дата, визначена за правилами, встановленими пунктом 7.3 цього Закону, а датою збільшення суми податкового кредиту комісіонера є дата перерахування коштів на користь комітента або поставки останньому інших видів компенсації вартості зазначених товарів. При цьому датою збільшення податкових зобов`язань комітента є дата отримання коштів або інших видів компенсації вартості товарів від комісіонера.

Судами першої та апеляційної інстанцій з`ясовано, що 14.04.2008 між позивачем (менеджер) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Данубіус» (судновласник) укладено стандартну менеджерську угоду № 61/08/01, яка за рішенням Господарського суду Одеської області від 27.04.2009 у справі № 16/13-09-543 визначена як договір морського агентування (Shipman 98).

Відповідно до умов цієї угоди Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях» зобов`язалось забезпечити експлуатацію та управління безпекою суден, а також підготовку звітності щодо виконання днопоглиблювальних робіт. Дохід за такими договорами (контрактами) мав отримувати позивач із його наступним перерахуванням на користь судновласника. При цьому передбачено, що менеджер, за наявності такої можливості, може перераховувати судновласнику дохід, очікуваний від управління караваном при роботі на конкретній ділянці робіт, достроково за будь-який період.

На виконання умов договору морського агентування сторонами 14.04.2008 підписано додаток «В» «розрахунок добової продуктивності каравану», а також додаток «С» «план-графік виконання робіт та руху фінансових потоків».

12.05.2008 позивачем перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Данубіус» кошти в сумі 1000000,00 грн., залишок - 9700000,00 грн. перераховано до 24.07.2008 з призначенням платежу - «очікуваний дохід від експлуатації днопоглиблювального каравану Антеа».

Пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що поставкою товарів є будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу; поставкою послуг є будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об`єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг. Поставка послуг, зокрема, включає надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу), поставки, ліцензування або інші способи передачі права на патент, авторське право, торговий знак, інші об`єкти права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності.

Враховуючи те, що очікуваний дохід не є товаром або послугою, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права для віднесення оспорюваної суми до податкового кредиту ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Щодо доводів касаційної скарги про ненадання Одеським апеляційним адміністративним судом правової оцінки обставинам щодо порушення Державним підприємством водних шляхів «Устьдунайводшлях» податкової дисципліни, яке призвело до: заниження валового доходу за четвертий квартал 2008 року на 209100,00 грн.; завищення валових витрат за четвертий квартал 2007 року на 597551,00 грн., за другий квартал 2008 року на 27755,00 грн., за четвертий квартал 2008 року на 1253765,00 грн., за другий квартал 2009 року на 903904,00 грн.; завищення валових витрат за четвертий квартал 2008 року на 2619,00 грн., за другий квартал 2009 року на 537,00 грн.; завищення валових витрат за четвертий квартал 2008 року на 129001,00 грн., за другий квартал 2009 року на 212506,00 грн., то, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, суд апеляційної інстанції фактично погодився з висновком Одеського окружного адміністративного суду про ненадання підприємством під час судового розгляду доказів на обґрунтування того, що дані стосовно визначених відповідачем в акті перевірки спірних сум не відповідають дійсності.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У частині задоволення позовних вимог рішення суду апеляційної інстанції особами, які беруть участь у справі, не оскаржується, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам суду в рамках даного касаційного провадження.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016 у справі № 2а-5842/10/1570 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк