Справа № 0840/3691/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 0840/3691/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року (суддя Бойченко Ю.П., м. Запоріжжя) у справі № 0840/3691/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування припису та постанов, -

встановив:

У вересні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати припис про усунення виявлених порушень від 06.08.2018 № ЗП 1491/582/АВ/П, а також постанови від 28.08.2018 № ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ІП-1 ФС про накладення на підприємця штрафу в розмірі 3 723,00 грн. та № ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ІП-2 ФС про накладення на підприємця штрафу в розмірі 223380,00 грн. (а.с. 5-8).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.04.2019 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 168-172).

Вказане рішення суду мотивовано обґрунтованістю висновків, викладених в акті інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 щодо порушення останнім норм законодавства про працю, а саме: здійснення виплати заробітної плати працівникам один раз на місяць без нарахування та виплати авансу, не нарахування та не виплату компенсації при звільненні працівниці за невикористані нею дні щорічної відпустки, а також допуск до роботи працівників без укладення ними трудового договору. З огляду на це, суд дійшов висновку про правомірність застосування до підприємця відповідно до оскаржуваних постанов.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що судом першої інстанції не були враховані обставини, встановлені Бердянським міськрайонним судом у межах розгляду справи № 310/6530/18, які мають преюдиційне значення у межах розгляду цієї справи. Зокрема, щодо порушення відповідачем порядку складання протоколів про адміністративне правопорушення від 06.08.2018 № ЗП1491/582/АВ/П/ПТ1, № ЗП1491/582/АВ/П/ПТ2 за відсутності правопорушника ОСОБА_1 , а також без належного його повідомлення про дату, місце та час розгляду складеного відносно нього адміністративного матеріалу. Також скаржник зазначив про порушення відповідачем принципу свободи договору, оскільки посилання контролюючого органу на відсутність певних умов у спірних договорах не є доказом вини ФОП ОСОБА_1 та не суперечить вимогам цивільного законодавства України. Скаржник звернув увагу суду на порушення відповідачем принципу правомірності правочину внаслідок надання оцінки спірним договорам без оскарження останніх у судовому порядку. Крім того, скаржник вказав на те, що судом першої інстанції під час розгляду цієї справи не було враховано відсутність цивільно-правових договорів з особами, що вказані у актах перевірки, з якими були укладені саме трудові договори. Окрім цього, скаржник посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/8917/17 від 14.05.2019, якою визнано нечинною постанову КМУ від 26.04.2017 № 295, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. Враховуючи викладене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач з такою позицією скаржника не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав на те, що ведення бухгалтерського обліку скаржника фізичною особою, яка не є юридичною особо, фізичною особою-підприємцем або самозайнятою особою не передбачено нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Що стосується договору, укладеного з барменом ОСОБА_3 , то з наданих нею особисто пояснень вбачається наявність ознак трудових відносин зі скаржником, оскільки остання підтвердила факт підпорядкування її трудовому розпорядку, а також факт проходження нею вступного інструктажу із охорони праці. Також відповідач зазначив про відсутність у спірних договорах скаржника ознак цивільно-правових відносин, зокрема положень щодо обсягів виконуваної роботи, результату роботи, переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик. Крім того, відповідач вказав на відсутність надання скаржником доказів того, що бухгалтер ОСОБА_4 та бармен ОСОБА_3 організовували самостійно свою роботу, виконували її на власний ризик та розсуд, не були підпорядковані відповідній посадовій особі. Щодо відсутності факту оскарження спірних договорів, відповідач зазначив, що лише надав оцінку їх змісту, яка була підтверджена судом першої інстанції, а оскарження їх в судовому порядку є не обов`язковим. Щодо притягнення згідно оскаржуваних постанов до відповідальності саме ФОП ОСОБА_1 , який під час проведення перевірки перебував за межами України, відповідач зазначив, що, враховуючи норми Порядку № 509, саме він, як суб`єкт господарювання, який здійснює свою діяльність у готелі «Рута», має нести відповідальність за порушення законодавства про працю. З огляду на це, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання 30.10.2019 представники сторін, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились. З огляду на це, враховуючи норми ч. 2 ст. 313 КАС України, справу розглянуто без їх участі.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та сторонами не заперечується, що на підставі наказу ГУ Держпраці у Запорізькій області від 01.08.2018 №1214 «Про проведення інспекційного відвідування», направлення від 02.08.2018 №584, службовими особами відповідача у період часу з 03.08.2018 по 06.08.2018 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 за адресою здійснення підприємницької діяльності: 71100, Запорізька АДРЕСА_1 , готель «Рута», за результатами якого складено акт від 06.08.2018 № ЗП1491/582/АВ (а.с. 15-19).

Інспекційне відвідування проведено в присутності уповноваженої особи ОСОБА_5 .

В ході перевірки встановлено наступні порушення:

- ч.ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», а саме здійснення виплати заробітної плати один раз на місяць, зокрема: працівникам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за липень 2018 року здійснено виплату заробітної плати 30.07.2018 без нарахування та виплати авансу; працівнику ОСОБА_8 при звільненні за період роботи з 13.06.2018 по 10.07.2018 не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані нею дні щорічної відпустки;

- ч. 1 ст. 24 КЗпП України, а саме в цивільно-правових договорах від 12.06.2018, укладених між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 як виконавцями та ФОП ОСОБА_1 як замовником вбачаються ознаки трудових договорів. Предметом договорів є надання послуг «бухгалтера» та «бармена». Зазначені дії є процесом праці, а не його результатом, при цьому у договорах відсутні обсяги робіт. Відповідно до пояснень ОСОБА_3 вона підпорядковується режиму роботи готелю. Працівники пройшли вступний інструктаж з охорони праці, що притаманно трудовим відносинам. З огляду на викладене, встановлено допуск до роботи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 без укладення трудового договору.

06.08.2018 відповідачем винесено припис №ЗП1491/582/АВ/П, яким ФОП ОСОБА_2 зобов`язано усунути виявлені в ході проведення інспекційного відвідування порушення до 31.08.2018 (а.с. 20-21).

За наслідками перевірки складено протоколи про адміністративні правопорушення від 06.08.2018 №ЗП1491/582/АВ/П/ПТ1 та №ЗП1491/582/АВ/П/ПТ2 відносно ФОП Лаврищева ОСОБА_9 , які оскаржено ним до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області (а.с. 22-24).

Постановою від 11.10.2018 у справі №310/6530/18 судом повернуто на доопрацювання справу про притягнення ФОП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.ч. 1, 3 ст. 41 КУпАП. В обґрунтування постанови зазначено, що до відповідальності притягнуто особу, яка згідно з наданими письмовими поясненнями на момент складення протоколів була відсутня та перебувала за межами України.

Постановами від 28.08.2018 на позивача накладено штрафи, а саме:

- №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ІП-1ФС за порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» - у розмірі 3 723,00 грн.;

- №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС за порушення вимог ч. 1 ст. 24 КЗпП України у розмірі 223 380,00 грн. (а.с. 35-36).

Правомірність винесення відповідачем вищевказаних припису та постанов є предметом судового розгляду у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні справи колегія суддів враховує норми ч. 1 ст. 308 КАС України щодо перегляду справи за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, доводами апеляційної скарги не спростовано застосування відповідачем до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій згідно постанови №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ІП-1ФС від 28.08.2018.

Що стосується порушення скаржником норм ч. 1 ст. 24 КЗпП України, що стало підставою для застосування до нього штрафних санкцій відповідно до постанови №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС від 28.08.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підставою для винесення постанови від 28.08.2018 №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС став висновок відповідача про допущення до роботи без укладання трудового договору працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , чим порушено вимоги ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Визначення трудового договору міститься у ст. 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Зокрема, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 4 ст. 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 209 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Приписами пункту 8 Порядку № 590 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначальним для вирішення правомірності постанови від 28.08.2018 №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС є наявність ознак трудових правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та працівниками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.06.2018 між ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_4 (Виконавець) укладено договір надання послуг №1, відповідно до умов якого виконавець зобовязується надати Замовнику послуги, вказані в п. 1.2 даного договору, а замовник зобов`язується оплатити замовлені послуги (п. 1.1 Договору). Виконавець зобов`язується надати наступні послуги: бухгалтер (п. 1.2 Договору, а.с. 37).

До Договору надано акти приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до яких виконавцю сплачено кошти за послуги «нарахування з/плати, подання звітності» за чотири дні 15.06.2018, 19.06.2018, 22.06.2018, 28.06.2018 (а.с. 38, 39).

В подальшому, за заявою ОСОБА_4 від 17.07.2018 про прийняття на сезонну роботу бухгалтером в готель «Рута», наказом від 18.07.2018 №4 останню прийнято на сезонну роботу бухгалтером та укладено трудовий договір від 19.07.2018 №01. Слід зазначити, що в трудовому договорі зазначено, що працівник приймається на роботу на посаду адміністратора готелю (п. 2.1 Договору, а.с. 40).

Також, 12.06.2018 між ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_3 (Виконавець) укладено договір надання послуг №2, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги, вказані в п. 1.2 даного договору, а замовник зобов`язується сплатити замовлені послуги (п. 1.1 Договору). Виконавець зобов`язується надати наступні послуги: бармен (п. 1.2 Договору, а.с. 45).

До Договору надано акти приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до яких виконавцю сплачено кошти за послуги «роздрібна торгівля» за п`ять днів 17.06.2018, 19.06.2018, 23.06.2018, 28.06.2018, 30.06.2018 (а.с. 45, 46).

В подальшому, за заявою ОСОБА_3 від 17.07.2018 про прийняття на сезонну роботу барменом в готель «Рута», наказом від 18.07.2018 №5 останню прийнято на сезонну роботу барменом та укладено трудовий договір від 18.07.2018 №05.

17.07.2019 ФОП ОСОБА_1 до податкового органу подано повідомлення про прийняття працівника на роботу, серед яких зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 53).

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції погодився з твердженням відповідача щодо відсутності у спірних договорах положень, які підтверджують цивільно-правовий характер вказаних договорів, а саме: обсягу виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні відображатися в акті їх приймання; відомостей щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати виконавці замовникові; переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції, оскільки чинним цивільним законодавством України вказані положення не визначені як обов`язкові для договорів про надання послуг, а їх відсутність не може бути єдиним доказом відсутності цивільно-правового характеру таких договорів.

На думку колегії суддів, спірні договори мають бути оцінені у сукупності з іншими доказами, зокрема поясненнями, наданими особисто громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Так, колегія суддів не погоджується з тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги пояснення вказаних осіб, що вони у червні 2018 року працювали лише кілька днів, не дотримуючись при цьому графіка роботи та не проходячи інструктажу з охорони праці, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що зазначені особи організовували самостійно свою роботу, виконували її на власний ризик та розсуд, а не були підпорядковані відповідній посадовій особі, у даному випадку ФОП ОСОБА_1 .

Частиною 2 ст . 77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в цьому випадку обов`язок щодо надання доказів на підтвердження правомірності оскаржуваних рішень покладено саме на відповідача. При цьому колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не конкретизовано, які саме докази мали бути надані скаржником як доказ самостійної організації ОСОБА_4 та ОСОБА_3 своєї праці, а також відсутності підпорядкованості їх відповідній особі. Самостійна організація праці є здібностями працівника, які не обов`язково мають бути зафіксовані певними матеріальними речами, як то письмовими, електронними або іншими документами. Також документальному закріпленню підлягає саме факт підпорядкованості відповідному працівнику. Відсутність такого документального підтвердження, навпаки, свідчить про відсутність такого підпорядкування.

Отже, враховуючи пояснення ОСОБА_4 , а також відсутність доказів наявності у її відносинах з ОСОБА_1 , у межах договору про надання послуг № 1 від 12.06.2018, ознак трудових, колегія суддів дійшла висновку про протиправність застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій у сумі 111 690 грн., що становить тридцятикратний розмір мінімальної заробітної плати станом на час виникнення спірних правовідносин (3 723 грн.) відповідно до постанови від 28.08.2018 №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС.

Що стосується застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій за допуск до роботи ОСОБА_3 без оформлення трудового договору, колегія суддів погоджується із постановою від 28.08.2018 №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС в цій частині, оскільки поясненнями вказаної особи, що були надані при проведенні інспектування, підтверджено факт підпорядкування її трудовому розпорядку, а також проходження нею інструктажу з охорони праці, що свідчить про наявність ознак трудових правовідносин.

Щодо посилання відповідача на те, що угоди, укладені із громадянами є дійсними і в судовому порядку протилежне не доведено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення до суду щодо оспорювання зазначених угод не є обов`язковим, оскільки контролюючий орган - відповідач по справі, їх не оспорює, а лише за їх змістом та характером відносить до трудових угод, що на думку суду, є обґрунтованим та правомірним.

Щодо посилань скаржника на те, що він на час укладення договорів про надання послуг та проведення інспекційного відвідування перебував за межами України, а від його імені діяв представник за довіреністю ОСОБА_5 , колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідно до Порядку №509 штрафи за порушення законодавства про працю та зайнятість населення застосовуються до суб`єктів господарювання та роботодавців, а, отже, саме ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, яка здійснює підприємницьку діяльність у готелі «Рута», несе відповідальність за порушення трудового законодавства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на порушення відповідачем норм КУпАП при складанні протоколів та повідомленні скаржника про дату, час та місце розгляду адміністративного матеріалу, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по справі № 826/8917/17 від 14.05.2019 визнано нечинною постанову КМУ від 26.04.2017 № 295, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, оскільки на час здійснення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 вказана постанова КМУ була чинною. Водночас є чинними норми, на підставі яких скаржника притягнуто до відповідальності у вигляді застосування штрафних санкцій.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції від 18.04.2019 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 28.08.2018 №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС щодо накладення на позивача штрафу в сумі 111 690,00 грн. за неоформлення трудових відносин з ОСОБА_4 . Позов в цій частині слід задовольнити. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України).

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат позивача на сплату судового збору відповідно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2792,25 грн.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 0840/3691/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 28.08.2018 р. №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС щодо накладення на Фізичну особу-підприємця Лаврищева Вадима Вікторовича штрафу в сумі 111690,00 грн. за неоформлення трудових відносин з ОСОБА_4 та задовольнити позов у цій частині.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 28.08.2018 р. №ЗП 1491/582/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС в частині накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в сумі 111690,00 грн. за неоформлення трудових відносин з ОСОБА_4 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Запорізькій області суму сплаченого судового збору у розмірі 2792 грн. 25 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 06.11.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко