Справа № 200/5585/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року справа №200/5585/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника другого відповідача - Буяновського В.В., діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року про закриття провадження у справі № 200/5585/19-а (головуючий суддя І інстанції - Волгіна Н.П.), складене у повному обсязі 13 серпня 2019 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Донецькій області, Прокуратури Донецької області про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення певних дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

22 квітня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Донецькій області, Прокуратури Донецької області про:

- визнання дій Головного управління Національної поліції у Донецькій області протиправними в частині проведення відео зйомки позивача, а також обробляння та передання відеозаписів із зображенням позивача та зобов`язання утриматись від вчинення відеозйомки позивача в непередбачений законодавством спосіб;

- визнання дій Прокуратури Донецької області протиправними в частині зберігання, обробляння та передання відеозаписів із зображенням позивача та зобов`язання знищити відеозаписи із зображенням позивача зобов`язання утриматись від зберігання, обробляння та передання відеозаписів із зображенням позивача (а.с. 4-8 т.1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року провадження у справі закрито у зв`язку з порушенням юрисдикційної підсудності даної справи. Суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа в частині вимог до Головного управління Національної поліції у Донецькій області має розглядатись за нормами Кримінально-процесуального кодексу України, в частині вимог до Прокуратури Донецької області в порядку Цивільного процесуального кодексу України (а.с. 38-46 т.2).

Не погодившись з судовим рішенням про закриття провадження у справі, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 200/5585/19-а, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що даний спір не може розглядатись у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач оскаржує дії посадових осіб відповідачів щодо проведення відеозйомки, розпорядження нею, обробленням і поширенням.

При цьому, на думку позивача, проведення відео зйомки відбувалось не під час проведення дій в рамках кримінального провадження.

Вважає, що відповідачами не доведено факт вручення ухвали саме по кримінальному провадженні, висновки суду першої інстанції, які базуються на рапортах, свідченнях посадових осіб першого відповідача не є достовірними доказами в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, апелянтом зазначено, що суд першої інстанції безпідставно витребував у позивача докази, на підтвердження факту отримання ним іншого документу, а ніж ухвала, посилаючись на порушення судом ч.4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно використав висновки Верховного Суду, зазначивши, що вони не є джерелами права та в діючому Кодексі адміністративного судочинства України відсутні поняття « правова позиція Верховного Суду» або « правовий висновок Верховного Суду», при цьому, посилався що зазначені вимоги були визначені в старій його редакцію (яка діяла до моменту виникнення спірних правовідносин) (а.с. 67-75 т.2).

Позивач та представник першого відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджено повідомленням Укрпошти про вручення повісток особисте 23.10.2019 року.

В апеляційній скарзі апелянт не наполягав на розгляді справу у його присутності.

31 жовтня 2019 року до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Національної поліції у Донецькій області, в якому відповідач просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Представник другого відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на тому, що ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника другого відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце постійної реєстрації: АДРЕСА_1 , здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва серія НОМЕР_2 від 29 листопада 2017 року, що видане Радою адвокатів Донецької області (а.с. 4-8, 17, 118 т. 1).

В провадженні Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з 15 березня 2017 року перебувало кримінальне провадження № 0000395 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України стосовно ОСОБА_2 , якому було повідомлено про підозру 23 березня 2018 року (а.с. 147, 148 т. 1).

Постановою слідчого Мацишина А.В. - старшого лейтенанта поліції Добропільського відділення Покровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області (далі - Добропільське ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області) від 3 квітня 2018 року ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження № 0000395 в якості захисника на підставі договору від 27 березня 2018 року № б/н між ним та ОСОБА_2 (а.с. 18, 118-120 т. 1).

18 травня 2018 року процесуальним керівником - прокурором Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області надано доручення слідчому СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000395 та надання доступу до матеріалів досудового розслідування іншій стороні (а.с. 11 т. 1).

22 травня 2018 року, 1 червня 2018 року були складено повідомлення, адресовані захиснику ОСОБА_1 , про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000395 від 15 березня 2017 року, та роз`яснено останньому про його право на ознайомлення з усіма матеріалами кримінального провадження (а.с. 19-20 т. 1); в матеріалах справи міститься копія фіскального чеку «Укрпошта» про направлення кореспонденції на адресу позивача 2 червня 2018 року (друга сторінка а.с. 20 т. 1).

2 червня 2018 року (згідно фіскального чеку ПАТ «Укрпошта») слідчим слідчого відділу Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області капітаном поліції Рекун О.І. на адресу позивача надіслано простим поштовим повідомленням (вих. № 11227/403/2018 від 22 травня 2018 року) про завершення досудового розслідування та про виклик ОСОБА_1 на 7 червня 2018 року на 9 год 00 хв; 1 червня 2018 року рекомендованим поштовим повідомленням - про завершення досудового розслідування (вих. № б/н дата - б/дати) з викликом позивача на 13 червня 2018 року на 12 год 00 хв (а.с. 19, 20, зворотній бік а.с. 20 т. 1).

7 червня 2018 року слідчим СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області капітаном поліції Рекун О.І. подано рапорт начальнику Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області майору поліції Кондрацькому Ю.М., в якому зазначено про неявку захисників та підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000395 для ознайомлення з матеріалами справи без поважних та невідомих причин (зворотній бік а.с. 19 т. 1).

13 червня 2018 року старшим дільничним ВП Добропільського ВП майором поліції Купцовим О.А. подано рапорт начальнику Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області майору поліції Кондрацькому Ю.М., в якому зазначено про повідомлення ОСОБА_1 в телефонному режимі щодо необхідності з`явитись 15 червня о 10-00 год для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000395, та про те, що ОСОБА_1 повідомив про неможливість явки 15 червня 2018 року для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та про те, що після 20 червня він вийде з відпустки та відразу з`явиться до слідчого Рекун О.І. для ознайомлення із зазначеними матеріалами (а.с. 21 т. 1).

17 серпня 2018 року рекомендованим поштовим відправленням направлений виклик ОСОБА_1 на 20 серпня 2018 року (а.с. 22 т. 1).

18 серпня 2018 року згідно рекомендованого поштового повідомлення, ОСОБА_1 був направлений виклик на 23 серпня 2018 року, який був отриманий позивачем 20 серпня 2018 року (зворотній бік а.с. 22 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи у серпні позивач не ознайомлювався з матеріалами кримінального провадження № 0000395.

29 серпня 2018 року за вих. № 19988/403/2018 слідчим СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області старшим лейтенантом поліції Овчинниковою М.І. надіслано лист на адресу прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ленкевич І.В. про вирішення питання про вжиття заходів у зв`язку із неявкою підозрюваного ОСОБА_2 та захисників Сакуна В.А. та Мамонова А.А. (а.с. 23 т. 1).

30 серпня 2018 року процесуальний керівник у кримінальному провадження № 0000395 - прокурор Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ленкевич І.В. звернулась до Добропільського міськрайонного суду з клопотанням про встановлення строків на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000395 (а.с. 24 т. 1).

Згідно копій матеріалів справи, 3 та 4 вересня 2018 року при розгляді слідчим суддею Добропільського міськрайонного суду клопотання прокурора Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ленкевич І.В. (справа № 227/1113/18, 1-кс/227/784/2018) ОСОБА_1 був відсутній (а.с. 28-33 т. 1).

4 вересня 2018 року слідчим суддею Добропільського міськрайонного суду Донецької області Любчиком В.М. було винесено ухвалу про встановлення підозрюваному ОСОБА_2 та його захисникам Сакуну В.А. та Мамонову А.А. строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження - протягом десяти робочих днів з дня отримання копії вищевказаної ухвали (а.с. 24-26, 136-140 т. 1).

Копія зазначеної ухвали 4 вересня 2018 року направлялась Добропільським міськрайонним судом ОСОБА_1 на адресу здійснення ним своєї адвокатської діяльності (а.с. 32 т. 1).

Докази отримання позивачем зазначеної ухвали в матеріалах справи відсутні. За поясненням відповідачів конверт із ухвалою повернувся до Добропільського міськрайонного суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 58, 151-152 т. 1).

25 вересня 2018 року слідчим СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області капітаном поліції Рекун О.І. було надано усне доручення дільничним офіцерам поліції Антипенку С.І. та Мельничуку Д.В. про вручення ухвали Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року позивачу, на виконання якого у той же день (25 вересня 2018 року) о 08-40 год ухвалу Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року про встановлення строків на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження дільничними офіцерами поліції Антипенком С.І. та Мельничуком Д.В. було вручено ОСОБА_1 за адресою здійснення ним адвокатської діяльності ( Донецька область, м. Мирноград, м-н Молодіжний, 29/ 54 ).

Зазначене підтверджується рапортом слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області капітана поліції Рекун О.І. від 25 вересня 2018 року, поданого прокурору Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ланкевич І.В. (а.с. 39, 40 т. 1), рапортом дільничного офіцеру поліції Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області капітана поліції Мельничука Д.В. (друга сторінка а.с. 39, 144 т. 1), рапортом дільничного офіцеру поліції Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області майором поліції Антіпенка С.І. (а.с. 40, 145 т. 1), в яких зазначено, що ухвала Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року (кримінальне провадження № 0000395 від 15 березня 2017 року) була вручена ОСОБА_1 25 вересня 2018 року, і що під час її вручення здійснювалась відеофіксація цієї події (а.с. 39-40 т. 1), а також змістом даного відеозапису, копія якого надана суду на СD-диску, з якої вбачається, що 25 вересня 2018 року при врученні процесуального документу позивачу одним з працівників поліції було наголошено, що вручається ухвала Добропільського міськрайонного суду «по Кормільцеву», при цьому, ОСОБА_1 , отримуючи наданий йому документ декілька секунд розглядав його, потім зайшов до квартири разом із цим документом та не заперечив працівникові поліції з приводу заяви останнього, що вручається ухвала суду саме «по Кормільцеву».

Будь-яких доказів на спростування висновку суду про те, що 25 вересня 2018 року позивачу була вручена саме зазначена ухвала суду не надано.

Крім цього, 27 вересня 2018 року на адресу Добропільського міськрайонного суду надійшов адвокатський запит позивача, датований 25 вересня 2018 року, в якому ОСОБА_1 просить суд направити йому інформацію про виготовлення додаткових копій ухвали суду від 4 вересня 2018 року та інформацію про надання судом доручення співробітникам поліції на вручення позивачу ухвали суду від 4 вересня 2018 року (а.с. 34 т. 1).

Відповідно до матеріалів справи 19 жовтня 2018 року (вих. № [01-66]12901вих-18) у кримінальному провадженні № 0000395 прокурором відділу юристом І класу Ленкевич І. було надано доручення слідчому СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області капітану поліції Рекун О.І. про забезпечення вручення адвокатові Сакуну В.А. ухвали слідчого судді Любчик В.М. від 4 вересня 2018 року про встановлення строку на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000395 або доведення адвокатові Сакуну В.А. її змісту в інший спосіб з обов`язковою фіксацією того, що адвокату вручено саме ухвала про встановлення строків на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000395 (а.с. 141 т. 1).

Як вбачається з рапорту слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області капітана поліції Рекуна О.І. від 19 жовтня 2018 року, поданого прокурору Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ланкевич І.В., та пояснень представника другого відповідача, наданих в підготовчому судовому засіданні, 19 жовтня 2018 року близько 10 год слідчий разом із працівником поліції ОСОБА_5 прибула за адресою здійснення позивачем його адвокатської діяльності з метою вручення останньому процесуального документу - ухвали слідчого судді Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року про встановлення строків на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000395. У рапорті зазначено, що протягом години двері квартири ніхто не відчиняв, пізніше з квартири вийшов позивач, який сів в автомобіль та поїхав, не прийняв від слідчого ухвали суду. При цьому, під час здійснення слідчим Рекун О. Е . дій, спрямованих на вручення ухвали Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року, працівниками поліції, які супроводжували слідчого, здійснювалась відеозйомка зазначеної події (спроби вручити ОСОБА_1 ухвали суду) на камеру мобільного телефону. Того ж дня, 19 жовтня 2018 року, близько 13 год. в приміщенні Добропільського міськрайонного суду слідчим Рекун О.Е. ще раз було запропоновано позивачу прийняти ухвалу Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року; після отримання відмови ОСОБА_1 прийняти ухвалу слідчий доручила супроводжуючому її поліцейському ОСОБА_5 здійснити відеофіксацію події вручення (спроби вручення) ОСОБА_1 вказаної ухвали, а також було здійснено спробу оголосити зміст цієї ухвали позивачу вголос, але останній ухилився в тому числі і від прослуховування її змісту (а.с. 27, 38, 146 т. 1).

Про здійснення відеозйомки під час спроби слідчим Рекун В.І . вручити позивачу ухвалу Добропільського міськрайонного суду йдеться і у листі начальника Добропільського ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області Кондрацького Ю.М. (вих. № 30П/403/06-19 від 3 січня 2019 року), адресованого позивачу, в якому зазначено, що в жовтні місяці 2018 року здійснювалась відеофіксація під час вручення ОСОБА_1 ухвали Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року; також у листі зазначено, що вищевказаний відеозапис у Добропільському ВП Покровського ВП ГУПН в Донецькій області відсутній, так як був переданий до Костянтинівської місцевої прокуратури для долучення до матеріалів кримінального провадження (а.с. 57 т. 1).

Листом від 16 січня 2019 року (вих. № (01-66)21) у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 27 грудня 2018 року (а.с. 149-150 т. 1) заступник керівника Костянтинівської місцевої прокуратури радник юстиції Мармур М. у відповідь на відповідний запит повідомив позивача про те, що у зв`язку із тим, що рекомендоване поштове відправлення із копією судового рішення, направлене на адресу здійснення ОСОБА_1 адвокатської діяльності, повернулося без вручення, а дана ухвала суду безпосередньо стосується прав ОСОБА_1 як учасника кримінального провадження, прокурором у кримінальному провадженні було доручено вручити позивачу копію вищевказаної ухвали або довести її зміст в інший спосіб; відеозапис, отриманий в результаті цієї відеозйомки, в подальшому було передано прокурору Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ленкевич І.В.; також зазначено, що даний відеозапис є підтвердженням факту доведення ОСОБА_1 , змісту ухвали Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року про встановлення строку на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а не доказом існування певних обставин та фактів, встановлення яких передбачено ст. 91 КПК України, тому даний запис до матеріалів кримінального провадження не долучався (а.с. 58 т. 1), а був долучений до матеріалів наглядового провадження у кримінальному провадженні № 0000395 та за необхідності може бути використаний в ході судового розгляду справи як доказ вчинення процесуальної дії (а.с. 58, 151-152 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи матеріали кримінального провадження № 0000395 від 15 березня 2017 року разом із обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 6 листопада 2018 року скеровано до Добропільського міськрайонного суду 6 листопада 2018 року та отримано останнім 7 листопада 2018 року (а.с. 121 т. 1).

За поясненням представника другого відповідача кримінальне провадження № 0000395 на теперішній час перебуває у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області.

29 листопада 2018 року прокурором Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури Ленкевич І.В. до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Ради адвокатів Донецької області було скеровано заяву про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, і до якої в якості додатку було додано СD-диск з відеозаписами від 25 вересня 2018 року та 19 жовтня 2018 року, на яких зафіксовано подію вручення останньому процесуального документу - ухвали Добропільського міськрайонного суду від 4 вересня 2018 року, прийнятої у кримінальному провадженні № 0000395 (а.с. 10-16, 129-135 т. 1).

Рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 24 січня 2019 року відмовлено в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 (а.с. 49-54, 123-128 т. 1).

Будучи незгодним із діями працівників поліції та прокуратури Донецької області з приводу проведення відеозйомки події вручення йому ухвали Добропільського міськрайонного суду (25 вересня 2018 року) та події щодо спроби вручення ухвали Добропільського міськрайонного суду (19 жовтня 2018 року); з діями відповідачів щодо обробляння, зберігання та передання цих відеозаписів до Кваліфікаційної комісії адвокатів, вважаючи це порушенням його прав на збереження конфіденційної інформації, позивач звернувся до суду із даним позовом (а.с. 4-8 т. 1).

Закриваючи провадження по адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини в частині позовних вимог до Головного управління Національної поліції у Донецькій області пов`язані із проведенням кримінального провадження, тому даний спір не є публічно-правовим та має вирішуватися за правилами Кримінального законодавства.

При цьому, суд першої інстанції закрив провадження у справі і в частині позовних вимог до Прокуратури Донецької області, зазначивши, що питання обробки, передавання відеозйомки не є публічно-правовим та має вирішуватися за правилами Цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ч. 3 ст. 124 Основного Закону).

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 ст. 19 КАС України передбачені випадки, коли юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, предметом розгляду у яких хоча і є публічно-правовий спір, але чинним законодавством передбачено їх вирішення в іншому, а ніж адміністративно-процесуальному порядку.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно - правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно - правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно - правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно - правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Тобто, суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкта владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення, які є обов`язковими для виконання.

Щодо юрисдикції розгляду позовних вимог позивача про визнання протиправними дій працівників Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо проведення відеозйомки позивача, обробляння та передання відеозаписів із зображенням ОСОБА_1 , а також дій прокуратури Донецької області в частині зберігання, обробляння відеозаписів із зображенням позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

Завданнями кримінального провадження відповідно до ч. 1 ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За правилами статті 218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Спори про підслідність вирішує керівник органу прокуратури вищого рівня. Спір про підслідність у кримінальному провадженні, яке може належати до підслідності Національного антикорупційного бюро України, вирішує Генеральний прокурор або його заступник.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303, 314-316 КПК.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Таким чином, органи досудового розслідування та прокурори під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, отже, оскарження таких діянь має відбуватися виключно за правилами, встановленими КПК України.

Згідно ст. 107 КПК України відеозйомка є формою застосування технічних засобів фіксування процесуальних дії в рамках кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані ОСОБА_1 дії відповідачів, а саме - вручення позивачу 25 вересня 2018 року ухвали суду, прийнятої в межах кримінального провадження № 0000395 у зв`язку із завершенням досудового розслідування, а також проведення відеозйомки такого вручення позивачу як захиснику підозрюваного та відеозйомки спроби повторного вручення копії цієї ж ухвали 19 жовтня 2018 року, обробляння та наступне передання носія з відеозаписом зазначених подій прокурору - процесуальному керівнику кримінального провадження № 0000395, - відбувалось у зв`язку із проведенням зазначеного кримінального провадження.

Захисником у кримінальному провадженні є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого. Захисник користується процесуальними правами особи, яку він захищає.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 КПК належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Відтак, в рамках кримінального провадження позивач, як захисник (адвокат) підозрюваного користується ті ми же правами, що і сам підозрюваний, а здійснення відеозапису вручення позивачу повістки є законними з огляду на вищевказану норму КПК.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи позивача, що факт вручення зазначеної ухвали 10 жовтня 2018 року свідчить про те, що 25 вересня 2018 року вручався інший документ (як зазначає у своїх поясненнях ОСОБА_1 - ухвала судді Любчик В.В. від 7 вересня 2018 року по кримінальному провадженню № 0000144, друга сторінка а.с. 235 т. 1), так як зазначене спростовується іншими доказами у справі, а саме рапортами, дорученнями, поясненнями працівників поліції та слідчого, що повторне вручення вказаної ухвали мало місце у зв`язку із невизнанням позивачем факту її отримання 25 вересня 2018 року, а також змістом відеозапису, копія якого міститься на CD-диску в матеріалах цієї справи).

При цьому, посилання позивача/апелянта, що висновки суду першої інстанції, які базуються на рапортах, свідченнях посадових осіб першого відповідача не є достовірними доказами в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, є незмістовними, оскільки суд при прийнятті рішення має перевірити відповідність обставин по справі заявленим позовним вимогам.

Крім того, позивачем зазначено, що суд першої інстанції безпідставно витребував у позивача докази, що посадовими особами відповідача вручено було іншу ухвалу, посилаючись на ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, дане твердження суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги з огляду на положення ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

При цьому, позивач (та його вимоги) не підпадають під дію ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регламентує підстави для звільнення від доказування.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження позивача про необхідність розмежування дій посадових осіб відповідача в рамках кримінального провадження та проведенням відеозйомки позивача як приватної особи, є незмістовним, оскільки відповідачами доведено та підтверджено належними доказами, що відеозйомка відбувалась виключно задля підтвердження вручення позивачу ухвали слідчого судді про встановлення строку ознайомлення з матеріалами кримінального провадження при виконанні ним своїх повноважень захисника, а не приватної особи.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

Із наведеного вище слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не публічно-владні управлінські функції, а публічно-владні процесуальні функції.

Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Частиною 1 ст. 24 КПК України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Процедура та порядок такого оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування регламентований § 1 глави 26 КПК України.

Частиною 1 ст. 303 § 1 глави 26 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним, володільцем майна тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені. При цьому, встановлений ч. 1 ст. 303 КПК перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування є вичерпним. До дій, які можуть бути оскаржені під час досудового провадження, належать лише дії слідчого або прокурора при застосуванні останніми заходів безпеки (п. 6 ч. 1 зазначеної статті).

Згідно ч. 2 ст. 303 КПК України інші дії слідчого чи прокурора (як і їхні рішення та бездіяльність, які не визначені у ч. 1 ст. 303 КПК), можуть бути оскаржені під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами ст.ст. 314-316 КПК України.

Таким чином, якщо позивач не погоджуються із діями слідчого або прокурора (як процесуального керівника) під час досудового розслідування, він не позбавлений права звернутись з відповідною заявою (або скаргою) до відповідного місцевого суду в порядку, передбаченому КПК України.

Оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями посадових та службових осіб органів досудового слідства та прокуратури, вчинених останніми у рамках кримінального провадження від 10 вересня 2016 року № 0010567, перевірка правомірності таких діянь з огляду на положення п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, відтак, висновок суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження в цій частині є законним та обґрунтованим.

Позовні вимоги позивача про зобов`язання першого відповідача ГУ НП в Донецькій області утриматись від вчинення відеозйомки ОСОБА_1 в непередбачений законодавством спосіб; зобов`язання другого відповідача знищити відеозаписи із зображенням ОСОБА_1 та зобов`язання утриматись від зберігання та обробляння відеозаписів із зображенням позивача та передання ( в межах кримінального провадження) відеозаписів із зображенням ОСОБА_1 - є похідними від позовних вимог про визнання дій протиправними, а тому також підлягають розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії ГУ НП в Донецькій області та прокуратури Донецької області щодо проведення, оброблення та передання відеозаписів із зображенням ОСОБА_1 (тобто, відеозапису від 25 вересня 2018 року, на якому зафіксовано подію вручення позивачу ухвали Добропільського міськрайонного суду та відеозапису від 10 жовтня 2018 року з фіксуванням події спроби вручення позивачу ухвали Добропільського міськрайонного суду ) та зобов`язання утриматися від цих дій, з огляду на порушення ЗУ « Про захист персональних даних» ,суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч. 1 ст. 1 ст. Закону України «Про захист персональних даних» від 3 липня 2013 року № 383-VI цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.

Відповідно до абз. 10 ст. 2 зазначеного закону персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист персональних даних» про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб`єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом. Повідомлення, зазначені у частині першій цієї статті, не здійснюються у разі: 1) передачі персональних даних за запитами при виконанні завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом; 2) виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх повноважень, передбачених законом; 3) здійснення обробки персональних даних в історичних, статистичних чи наукових цілях; 4) повідомлення суб`єкта персональних даних відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 цього Закону.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зазначає, що питання розповсюдження (поширення) отриманої під час проведення кримінального провадження інформації (в тому числі конфіденційного характеру) поза органів, які здійснюють кримінальне провадження, здійснюють нагляд за цим провадженням (здійснюють процесуальне керівництво), а також розглядають справи на підставі обвинувального акту (судові установи) в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, знаходиться поза межами правовідносин, які регулюються Кримінально-процесуальним кодексом України.

Згідно ст.ст. 270-271 Цивільного кодексу України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу (Захист цивільних прав та інтересів).

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Як вбачається з п. 9-10 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120, право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що прокуратура реалізувала своє право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів, подавши скаргу стосовно адвоката ОСОБА_1 , який, на її думку, вчинив дисциплінарний проступок. При цьому вказана заява не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов`язків у позивача.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що лише за наслідками розгляду вказаної заяви компетентним органом для позивача можуть виникнути певні юридичні наслідки, та у разі незгоди з відповідним рішенням останній не позбавлений права оскаржити його в судовому порядку (вже в порядку адміністративного судочинства).

Відтак, твердження позивача, що другий відповідач «розповсюджуючи» відео зйомку шляхом її передачі до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури є незмістовним, та таким, що жодним чином не може порушити права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій другого відповідача в частині передання відеозаписів (зокрема, передання відеозаписів до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Ради адвокатів Донецької області ) та про зобов`язання другого відповідача утриматись від передання відеозаписів із зображенням ОСОБА_1 (в частині передання поза межами кримінального провадження) - підлягають розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження у даній справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання позивача/апелянта на неправомірність використання судом першої інстанції висновків Верховного Суду, оскільки це прямо передбачено ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з порушенням юрисдикції її розгляду, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись статтями 24, 106, 184, 195, 197, 199, 204, 206, 211, 310, 316, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 200/5585/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Донецькій області, Прокуратури Донецької області про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення певних дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 06 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць