Справа № 200/12418/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, міністра енергетики та вугільної промисловості України Насалик Ігоря Степановича , першого заступника Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Максимець Тетяни Володимирівни, треті особи - Державне підприємство "Дніпродіпрошахт" та ОСОБА_3 про визнання дії протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, -
19.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи - Державне підприємство "Дніпродіпрошахт", ОСОБА_3 , міністр енергетики та вугільної промисловості України Насалик Ігор Степанович та перший заступник Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Максимець Тетяна Володимирівна , в якій позивач просив суд:
- визнати протиправними дії міністра енергетики та вугільної промисловості України Насалика Ігора Степановича та першого заступник міністра енергетики та вугільної промисловості України - Максимець Тетяни Володимирівни по внесенню змін до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №553 від 07.11.2018 року наказами №293 від 01.07.2019 року та №298 від 03.07.2019 року;
- визнати протиправними та скасувати накази Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №293 від 01.07.2019 року та №298 від 03.07.2019 року.
Означені вимоги вмотивовані тим, що спірними наказами Міністерства енергетики та вугільної промисловості України виведено зі складу комісії з реорганізації ДП "Дніпродіпрошахт" в.о. директора вказаного підприємства ОСОБА_1 та введено до складу комісії та призначено головою ОСОБА_3. У пункті 4 наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 №553 "Про реорганізацію Державного підприємства "Дніпродіпрошахт" слова " ОСОБА_1 " замінено словами " ОСОБА_3 ". Отже, накази є протиправними та підлягають до скасування, оскільки з 20.06.2014 року ОСОБА_1 приступив до виконання покладених на нього обов`язків, про що було видано наказ №69-к та проведено державну реєстрацію змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Згідно роз`яснення Державного комітету Ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати Секретаріату всесоюзної центральної ради професійних союзів від 29.12.65 p. N 30/39: "Призначення працівника виконуючим обов`язки по вакантній посаді не допускається. Це можливо лише за посадою, призначення на яку виконується вищестоящий органом управління. В цьому випадку керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу представити в головний орган управління документи для його призначення на посаду. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити про результати.". Так як у законодавстві України не існує інших визначень роботи "виконуючого обов`язки", то згідно з Постановою Верховної ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 року N 1545-XII було встановлено, що: "до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України". Тобто нас сьогодні діє Роз`яснення від 29.12.65 p. N 30/39. Таким чином, позивач міг бути виконуючим обов`язки директора ДП "Дніпродіпрошахт" не пізніш ніж до 19.08.2014 року (два місяці з дати наказу), і починаючи з цієї дати є директором підприємства.
Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року повернуто заявнику без розгляду.
08.11.2019 року до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява із копіями доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи із проставленням відмітки "Копія" та "Згідно з оригіналом" у редакції ст. 5 КАС та п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України; обґрунтоване відповідне клопотання щодо залучення третіх осіб із зазначенням їх статусу; оригінал документа про сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 768,40 грн.; засвідчена належним чином копія паспорту позивача.
Як видно із змісту уточненого адміністративного позову, позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Міністра енергетики та вугільної промисловості України - Насалика І.С. та першого заступника міністра енергетики та вугільної промисловості України Максимець Т.В. по внесенню змін до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №553 від 07.11.2018 року наказами №293 від 01.07.2019 року та №298 від 03.07.2019 року;
- визнати протиправними та скасувати накази Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №293 від 01.07.2019 року та №298 від 03.07.2019 року.
Одночасно із уточненою позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить суд:
1. Зупинити дію наказів Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №293 від 01.07.2019 року та №298 від 03.07.2019 року до набрання чинності рішенням по суті за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи - ДП «Дніпродіпрошахт», ОСОБА_3 , Міністр енергетики та вугільної промисловості України Насалик І.С. , перший заступник Міністра енергетики та вугільної промисловості України Максимець Т.В. про визнання протиправними дій та скасування наказів.
2. Усунути ОСОБА_3 від виконання обов`язків голови комісії з реорганізації ДП «Дніпродіпрошахт» до набрання чинності рішенням по суті за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи - ДП «Дніпродіпрошахт», ОСОБА_3 , міністр енергетики та вугільної промисловості України Насалик І.С. , перший заступник Міністра енергетики та вугільної промисловості України Максимець Т.В . про визнання протиправними дій та скасування наказів.
3. Заборонити іншим особам, окрім виконуючого обов`язки директора ДП «Дніпродіпрошахт» ОСОБА_1 розпоряджатись рахунками, відкритими ДП «Дніпродіпрошахт» в банківських та інших установах.
4. Заборонити іншим особам, окрім вказаних у наказі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №553 від 07.11.2018 року здійснювати дії направлені на припинення ДП «Дніпродіпрошахт», у тому числі підписувати зв`язані з цим документи.
5. Заборонити Міністерству енергетики та вугільної промисловості України звільняти ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Дніпродіпрошахт».
Означена заява вмотивована тим, що у позовній заяві було зазначено, що відповідачем та третіми особами було порушено вимоги щодо формування комісії з реорганізації ДП «Дніпродіпрошахт» наказом №293 від 01.07.2019 року, передбачені ст. 105 ЦК України, ст. ст. 65, 73 ГК України та положень Статуту підприємства. Відповідно до приписів зазначених норм права та положень Статуту підприємства вбачається, що до складу комісії з реорганізації ДП «Дніпродіпрошахт» мають обов`язково входити його директор, представники трудового колективу (профспілки) та необов`язково представник Міненерговугілля. В той час, коли наказом №293 від 01.07.2019 року, яким було внесено зміни до наказу №553 від 07.11.2018 року та змінено склад комісії з реорганізації Державного підприємства «Дніпродіпрошахт» та введено особу - ОСОБА_3 у якості голови комісії, який не належить до жодного з перелічених обов`язкових членів комісії. Зазначена особа є арбітражним керуючим та його добросовісність та законність дій викликає сумнів через неодноразове незаконне призначена у якості ліквідатора підприємства. Наказом відповідача від 08.08.2018 №411 здійснено розподіл повноважень між міністром Міненерговугілля, першим заступником, заступниками міністра та державним секретарем міністерства. Також цим наказом установлено, що у разі відсутності міністра його повноваження здійснює один з його заступників, визначений окремим наказом. В контексті наведеного оскаржуваний наказ відповідача від 03.07.2019 №298 був підписаний першим заступником міністра Максимець Т.В. Оскільки вказана особа підписала такий наказ в статусі саме першого заступника міністра, а не особи, яка виконує його обов`язки, відсутні підстави вважати, що Максимець Т.В. підписала оскаржуваний наказ на підставі окремого наказу про покладення на неї відповідних обов`язків міністра. Тобто наказ підписаний не уповноваженою особою. Зупинення дії оскаржуваних наказів відповідача носить тимчасовий характер, не скасовує його, не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване на забезпечення виконання рішення суду у разі задоволення адміністративного позову та недопущення настання його негативних наслідків для позивача. У випадку вчинення правочинів від імені Державного підприємства нелегітимно утвореною комісією з припинення (реорганізації) можна стверджувати, що наведені обставини можуть в силу норм ст. 215 Цивільного кодексу України потягнути недійсність таких правочинів та/або понесення матеріальних витрат (збитків) у зв`язку з цим. Тобто, зупинення дії незаконних наказів в даній справі не обумовить гарантій захисту оспорюваних прав та інтересів позивача, оскільки у відповідача є можливість видання нових наказів щодо реорганізації ДП «Дніпродіпрошахт». В свою чергу заходи щодо заборони вчиняти певні дії голові комісії по реорганізації ДП «Дніпродіпрошахт» та заборони відповідачу звільняти ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Дніпродіпрошахт» забезпечить виконання рішення суду та поновлення порушених позивача. Отже, невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ускладнити чи унеможливити поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд вважає вказану заяву такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За свою суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову.
Згідно частиною першою 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною першою статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
За правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозвязку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, „з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац пятий пункту 4 мотивувальної частини).
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення постанови в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов`язкам, яке він реалізує залежно від обставин справи.
Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Призначенням інституту забезпечення адміністративного позову є недопущення порушення прав позивача під час розгляду адміністративної справи та створення умов для можливості реального виконання рішення суду в подальшому.
Суд зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, а також забезпечення збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності ускладнення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Разом з цим, позивач, звернувшись із зазначеною заявою про забезпечення позову, не навів доказів, з яких він дійшов висновку, що захист цих прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову в такий спосіб, або невжиття заходів по забезпеченню позову в даному випадку може ускладнити виконання рішення суду.
Згідно ч. 3 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У той же час, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, протиправність оскаржуваних рішень повинно встановлюватися в ході розгляду даної справи, за результатами розгляду яких, в разі встановлення ознак їх протиправності, приймається рішення з урахуванням зазначених вище норм, що виключає необхідність застосування заходів забезпечення позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150-154 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, -
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник