Справа № 200/20946/17(2-а/200/360/18)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 200/20946/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року (суддя Женеску Е.В., м. Дніпро)

у справі № 200/20946/17

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради,

третя особа - Дніпровська міська рада,

про визнання ді протиправними зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною відмову Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд по АДРЕСА_1, яка викладена у листі від 17.10.2017 № 7/20-442, та зобов`язати відповідача повторно розглянути питання про погодження вказаного проекту землеустрою з урахуванням протиправності відмови у погодженні зазначеного проекту (а.с. 2-7).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019 позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення мотивоване протиправністю відмови відповідача у погодженні спірного проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд, з підстав віднесення вказаної земельної ділянки до переліку таких, що не підлягають забудові, оскільки судом першої інстанції встановлено, що метою її виділення є користування вказаною земельною ділянкою, на якій вже розташовані будівлі та споруди, а не її забудова. При цьому суд зазначив, що суміжні земельні ділянки відповідно до проекту землеустрою передані у користування громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що свідчить про вибірковість та упереджене ставлення відповідача до позивача та не може бути підставою для відмови у погодженні проекту. Також, посилаючись на зміст проекту землеустрою, суд першої інстанції спростував твердження відповідача щодо відсутності у останньому планів меж зон діючих обмежень та обтяжень з позначеними охоронними зонами підвідного газопроводу низького тиску до будівель на суміжній ділянці та повітряної лінії електропередачі напругою до 10 кВ, яка проходить уздовж спірної земельної ділянки. Крім того, суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача щодо відсутності в матеріалах проекту узгодження з власниками електричних мереж щодо земельних ділянок в охоронних зонах електричних мереж щодо використання земельних ділянок в охоронних зонах електричних мереж, оскільки вказані вимоги також стосуються земельної ділянки, яка надана для забудови, що не має місця у спірному випадку (а.с. 167-175).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, третя особа - Дніпровська міська рада, оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 № 41/22 земельну ділянку по АДРЕСА_1 віднесено до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові, що унеможливлює відведення позивачу земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд.

Також, на думку скаржника, поняття «забудова території» та «розміщення будівель та споруд» є тотожними. З огляду на це, скаржник послався на правомірність відмови відповідача у погодженні проекту землеустрою позивача, не зважаючи на фактичне розміщення на ній на час звернення позивача із відповідним клопотанням будівель та споруд.

Скаржник вказав, що матеріалами справи не підтверджено звернення позивача до відповідача із клопотанням саме щодо користування спірною земельною ділянкою. Крім того, скаржник вказав на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 186-1 Земельного кодексу України, якою, на думку скаржника, не передбачена форма та зміст повідомлення, а також необхідність його надання перед відмовою в погодженні проекту землеустрою.

Що стосується посилання суду першої інстанції на упереджене ставлення відповідача до позивача, скаржник зазначив, що факт надання земельних ділянок громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом досліджений не був. З огляду на це, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, а надання земельних ділянок у користування вказаним суміжним користувачам не має відношення до предмету розгляду цієї справи.

Окрім цього, скаржник наголосив на відсутності у проекті землеустрою планів меж зон діючих обмежень та обтяжень з позначеними охоронними зонами підвідного газопроводу низького тиску до будівель на суміжній ділянці та повітряної лінії електропередачі напругою до 10 кВ, яка проходить уздовж спірної земельної ділянки, що є порушенням Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про державний земельний кадастр», а також Порядку ведення Державного земельного кадастру, що є підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою. Окремо скаржник вказав на наявність розбіжностей у технічній документації будівель, що розміщені на спірній земельній ділянці, яка була складена до оформлення договору купівлі-продажу вказаних будівель у 2014 році та після його укладення у 2017 році. Враховуючи вищевикладене, скаржник просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 181-187).

Позивач з вказаною позицією скаржника не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, у якій просив апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на правомірність та обґрунтованість останнього.

Зокрема, позивач вказав на протиправність відмови відповідача у погодженні проекту землеустрою з підстав заборони її забудови, посилаючись на наявність на вказаній земельній ділянці будівель та споруд на час звернення його з відповідним клопотанням до відповідача. Також позивач зазначив, що має пріоритетне право на отримання права користування земельною ділянкою, на якій розміщено належні їй будівлі та споруди.

Крім того, позивач не погодився з ототожненням скаржником понять «забудова території» та «розміщення будівель і споруд», звернувши увагу на факт розміщення на спірній ділянці будівель і споруд вже на протязі п`ятдесяти років, демонтаж якого не входить у плани позивача, який має намір покращення та переобладнання торгових прилавків та приміщень, а не забудову спірної земельної ділянки. Окрім цього, позивач вказав на правильність висновків суду першої інстанції щодо упередженого ставлення до нього відповідачем, а також щодо протиправності відмови з підстав відсутності відображення у проекті землеустрою у повному обсязі зон навколо інженерних комунікацій.

Відповідач надав письмові пояснення, в яких підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі третьої особи. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 30.10.2019 представники сторін підтримали позиції, викладені у апеляційній скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що 04.12.2015 між ОСОБА_1 та Дніпропетровською обласною спілкою споживчих товарів був укладений нотаріальний договір купівлі-продажу будівель та споруд №НАС 843089 за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер 49073859) (а.с. 76, 77).

03.02.2016 позивач подав до Дніпровської міської ради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд вказаного майнового комплексу (а.с. 22).

21.06.2017 Дніпровська міська рада на сесії VII скликання прийняла рішення №126/22, яким надала дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Розроблений проект був погоджений Дніпропетровським обласним центром з охорони історико-культурних цінностей Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, що підтверджується листом №1842/2 від 29.09.2017 року.

Згодом, позивач звернулась до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради з клопотанням про погодження проекту землеустрою.

17.10.2017 відповідач листом за №7/20-442 повідомив, що повертає документи, оскільки за даними інформаційної бази служби містобудівного кадастру запитувана ділянка розташована в межах території, яку рішенням міської ради від 08.12.2004 №41/22 віднесено до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові (п.7.3 сквер по вул . Північнодонецькій); оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку буде можливо в разі коригування меж земельної ділянки; в наданих матеріалах проекту відсутні плани меж зон дії обмежень та обтяжень з позначеними охоронними зонами підвідного газопроводу низького тиску до будівель на суміжній ділянці та повітряної лінії електропередачі напругою до 10 кВ, яка проходить уздовж межі ділянки, відсутнє узгодження з власниками електричних мереж щодо використання земельних ділянок в охоронних зонах електричних мереж, що вимагається п.8.23* ДБН 360-92** «Містобудування, Планування та забудова міських та сільських поселень» (а.с. 8).

Вказана відповідь по суті є відмовою у погодженні позивачу проекту землеустрою, правомірність якого є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

Правові засади питання отримання земельних ділянок у користування врегульовані Земельним кодексом України.

Згідно з абз.1 ч.2 ст.134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, що вказує на пріоритетність виділення земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, саме власнику такого майна.

Відповідно до ч.3. ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч.ч. 2, 3 ст. 134 Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому ст.123 цього Кодексу.

Відповідно до ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із ст.151 цього Кодексу.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 5, 6, 7, 8 ст.186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати:

- додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій»;

- надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями;

- проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані норми закону встановлюють певний алгоритм дій органів, які погоджують проект землеустрою та надають їм певні повноваження. Однак, вказані норми закону вимагають від зазначених органів дотримання вимог, зазначаючи, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Надаючи оцінку змісту висновку від 17.10.2017 за №7/20-442 суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він не відповідає вимогам ч.5 ст. 186-1 Земельного кодексу України, відповідно до якої органи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погоджені з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням про погодження проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд. Позивачем був наданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який містив наступні документи: пояснювальну записку, заяву замовника, завдання на розроблення проекту землеустрою, копію паспорту та ідентифікаційного коду замовника, копію клопотання на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення Дніпровської міської ради №126/22 від 21.06.2017, довідку з державної статистичної звітності, копію технічного паспорту на будівлі та споруди станом на 28.03.2017, договір купівлі-продажу будівель та споруд, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав, довідка з містобудівного кадастру, схема червоних ліній, матеріали геодезичних вишукувань, кадастровий план, перелік обмежень, план меж зони обмеження та обтяження, акт перенесення меж охоронних зон в натурі на місцевість, копія кваліфікаційного сертифікату, акт перевірки-приймання робіт, матеріали погодження проекту землеустрою.

Зі змісту листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради за №7/20-442 від 17.10.2017, який фактично є відмовою у погодженні проекту землеустрою, вбачається, що підставами відмови у погодженні проекту землеустрою є розташування земельної ділянки в межах території, яку рішенням міської ради від 08.12.2004 року №41/22 віднесено до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові (п.7.3 сквер по АДРЕСА_1); в наданих матеріалах проекту відсутні плани меж зон дії обмежень та обтяжень з позначеними охоронними зонами підвідного газопроводу низького тиску до будівель на суміжній ділянці та повітряної лінії електропередачі напругою до 10 кВ, яка проходить уздовж межі ділянки, відсутнє узгодження з власниками електричних мереж щодо використання земельних ділянок в охоронних зонах електричних мереж, що вимагається п.8.23* ДБН 360-92** «Містобудування, Планування та забудова міських та сільських поселень».

При винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було вірно прийнято до уваги, що позивач звернувся з клопотанням щодо виділення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд, які вже побудовані. Тобто, метою виділення земельної ділянки є не її забудова, як вказує відповідач, а користування ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції щодо необґрунтованості такої підстави відмови у погодженні проекту землеустрою, як розташування земельної ділянки в межах території, яку рішенням міської ради від 08.12.2004 року №41/22 віднесено до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові (п.7.3 сквер по АДРЕСА_1), оскільки матеріалами справи підтверджено, а відповідачем та скаржником не спростовано, що на спірній земельній ділянці вже розміщено будівлі та споруди.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованим ототожнення скаржником понять «забудова території» з поняттям «розміщення будівель та споруд», оскільки перше передбачає процес будівництва на вільній території, який направлений у майбутнє, а друге передбачає фактичну наявності будівель та споруд на певній території на теперішній час.

У цьому конкретному висновку мова йде саме про розміщення будівель та споруд, які існують на території спірної земельної ділянки вже кілька десятків років, що сторонами не спростовано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова відповідача погодити проект землеустрою з зазначеної вище підстави, не відповідає дійсному та фактичному цільовому призначенню земельної ділянки, що робить таку відмову протиправною.

Колегія суддів погоджується з твердженням скаржника щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо наявності упередженого ставлення відповідача до позивача, з огляду на факт передання у користування громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суміжних земельних ділянок, оскільки це не підтверджено жодним належним доказом. Також колегія суддів зазначає, що вказане твердження не впливає на загальну оцінку оскаржуваного рішення.

Щодо твердження скаржника про відсутність в наданих позивачем матеріалах планів меж зон дії обмежень та обтяжень з позначеними охоронними зонами підвідного газопроводу низького тиску до будівель на суміжній ділянці та повітряної лінії електропередачі напругою до 10 кВ, яка проходить уздовж межі ділянки, колегія суддів погоджується з тим, що матеріалами справи підтверджено те, що сторінки 57-61 проекту землеустрою включають план меж зони обмеження та обтяження, акт перенесення меж охоронних зон в натуру на місцевість, в яких наявна інформація, яку вимагає скаржник (а.с. 67-70).

Щодо відмови у погодженні проекту землеустрою з причини відсутності в матеріалах проекту узгодження з власниками електричних мереж щодо використання земельних ділянок в охоронних зонах електричних мереж з посиланням на ДБН 360-92** «Містобудування, Планування та забудова міських та сільських поселень» (п.8.23*), колегія суддів зазначає, що вказана вимога також стосується земельної ділянки, яка надається для забудови, що в даному випадку не має місця.

Щодо інших доводів скаржника, колегія суддів наголошує, що у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України не приймаються до уваги докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, в зв`язку з чим воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Також колегія суддів погоджується із врахуванням судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення позиції Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України», у якому суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли ідеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справі «Легас проти Хорватії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справі «Онерїлдіз проти Туреччини»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, державний орган не повинен непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалась на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкрва та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкрва та Пінк проти Чеської Республіки»).

Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені положення чинного законодавства, з огляду на дискреційні повноваження відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним і достатнім способом захисту для відновлення порушених прав позивача у даному випадку буде визнання протиправною відмови відповідача у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд по вул.Північнодонецький, 1А (Самарський район), яка викладена у листі від 17.10.2017 №7/20-442, та зобов`язання Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради повторно розглянути питання про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд по вул. Північнодонецький, 1А (Самарський район), з урахуванням висновків суду щодо протиправності відмови у погодженні зазначеного проекту.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року у справі № 200/20946/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 06.11.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко