Суддя: Пророк Віктор Васильович
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
провадження № 11-312сап19
Велика Палата Верхового Суду розглянула скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 про зміну рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 28 вересня 2018 року № 3023/1дп/15-18 «Про притягнення судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності»і постановою від 29 серпня 2019 року зазначену скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя - без змін.
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
1. ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду із зазначеною скаргою в якій просила визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 про зміну рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 28 вересня 2018 року № 3023/1дп/15-18 «Про притягнення судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», як незаконне та необґрунтоване.
2. Перевіривши матеріали справи та дослідивши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга Велика Палата Верховного Суду своєю постановою залишила її без задоволення, а оскаржуване рішення ВРП без змін виходячи з наступного.
3. Встановлено, що ухвалою ВРП від 21 серпня 2018 року № 2694/0/15-18 в одну дисциплінарну справу об`єднано дисциплінарну справу стосовно судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 , відкриту за зверненнями голови цього суду ОСОБА_7. та голови Апеляційного суду Миколаївської області ОСОБА_10. , з об`єднаною дисциплінарною справою, відкритою за скаргами працівників апарату Южноукраїнського міського суду Миколаївської області і голови цього суду ОСОБА_11., яка передана на розгляд Першої Дисциплінарної палати ВРП.
4. Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 28 вересня 2018 року № 3023/1дп/15-18 суддю Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення з посади судді.
5. Підставою притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стали встановлені Першою Дисциплінарною палатою ВРП обставини, які свідчать про вчинення нею дисциплінарних проступків, передбачених:
- пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу;
- підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме допущення істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
- підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме порушення правил щодо відводу (самовідводу).
6. ВРП за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на вказане рішення, вважаючи помилковим висновок Першої Дисциплінарної палати ВРП про умисний характер дій судді ОСОБА_1 вирішила змінити вказане рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП та застосувати до судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді тимчасового, строком на шість місяців, відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та з направленням її до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з питань суддівської етики та застосування норм кримінального процесуального законодавства і подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
7. Зокрема, ВРП у своєму рішенні вказала, що суддя ОСОБА_1 внаслідок недбалості порушила правила самовідводу у справі № 486/374/16-к, оскільки поза порядком, визначеним частиною першою статті 81 Кримінального процесуального кодексу України ( далі - КПК України), скеровувала заяви про свій самовідвід до апарату суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу.
8. ВРП встановлено, що кримінальне провадження № 486/374/16-к за обвинуваченням ОСОБА_5 за частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України 29 березня 2016 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_12 (головуюча суддя), ОСОБА_7., ОСОБА_6
9. 04, 05 та 06 квітня 2016 року суддя ОСОБА_1 подавала заяви про самовідвід у цій справі. Заяви про самовідвід мотивовані, зокрема, тим, що при вирішенні заявленого ОСОБА_1 відводу та заявленого нею собі самовідводу судді ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які входили до колегії суддів у кримінальній справі № 1-3/2011, задовольнили відвід і відмовили в самовідводі, одночасно вирішивши питання про звільнення з-під варти підсудних у порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України 1960 року. Такі дії суддів змусили ОСОБА_1 , за її твердженнями, писати двічі окрему думку у вказаній справі. При розгляді кримінальної справи № 1-3/2011 судді, які увійшли до колегії, за словами ОСОБА_1 , на неї тиснули, принижували, ображали, змусили зачитати заяву про самовідвід в судовому засіданні. Хоча викладені факти мали місце у 2011 році, але, на думку ОСОБА_1 , мислення цих суддів та їх ставлення до вимог закону не змінилося, що підтверджується подіями, які мали місце на зборах суддів 01 квітня 2016 року. З огляду на викладене суддя ОСОБА_1 зазначила, що вона не бажала відправляти правосуддя під тиском та у супроводі принижень суддів ОСОБА_6 та ОСОБА_7.
10. Заяви про самовідвід судді ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 486/374/16-к повернуто листами голови Южноукраїнського міського суду Миколаївської області суду ОСОБА_7. від 05 та 06 квітня 2016 року.
11. 07 квітня 2016 року суддею ОСОБА_1 постановлено ухвалу про направлення справи №486/374/16-к до Апеляційного суду Миколаївської області для прийняття рішення щодо визначення та направлення до іншого суду, керуючись такими мотивами: з огляду на розумні строки розгляду кримінального провадження, поведінку адміністрації суду, керівника апарату суду та з урахуванням кількості суддів, які працюють на час розгляду заяви про самовідвід, вирогідним є, те, що ця заява може в подальшому розглядатися лише суддею ОСОБА_13., яка тривалий час зловживає спиртними напоями, тому головуюча-суддя як громадянка України та як суддя не бажає та не довіряє розгляд своєї заяви про самовідвід у кримінальному провадженні № 486/374/16-к такій судді.
12. Також, 28 березня 2016 року до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області надійшов скерований Апеляційним судом Миколаївської області відповідно до ухвали цього суду від 23 березня 2016 року про визначення підсудності обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за частиною другою статті 115, частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України, який розподілено за допомогою автоматизованої системи документообігу суду та передано для розгляду колегії суддів у складі ОСОБА_1 (головуючий суддя), ОСОБА_7., ОСОБА_6
13. 31 березня 2016 року головуючий у справі - суддя ОСОБА_1 одноособово постановила ухвалу про повернення кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до Апеляційного суду Миколаївської області для направлення його для розгляду до іншого суду.
14. 12 квітня 2016 року Апеляційний суд Миколаївської області це кримінальне провадження повернув головуючому судді ОСОБА_1 для продовження розгляду у складі раніше визначеної колегії суддів.
15. Того самого дня суддя ОСОБА_1 постановила одноособову ухвалу, якою повторно повернула кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до Апеляційного суду Миколаївської області для направлення його для розгляду до іншого суду разом із заявою про самовідвід, яку вважала задоволеною, проте такої заяви до кримінального провадження не додано.
16. 14 квітня 2016 року Апеляційний суд Миколаївської області втретє повернув кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області для продовження розгляду у раніше визначеному складі суду, оскільки провадження надіслано до апеляційного суду на порушення вимог частини другої статті 31, пункту 4 частини третьої статті 314 та статті 533 КПК України.
17. Велика Палата Верховного Суду залишаючи без змін рішення ВРП від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 в частині порушення суддею ОСОБА_1. порядку вирішення питання самовідводу дійшла висновку, що доводи судді ОСОБА_1., викладені нею в своїй скарзі поданій до Великої Палати Верховного Суду необґрунтовані виходячи з наступного.
18. Відвід судді - є процесуальним інститутом, спрямованим на усунення слідчого судді, судді або присяжного від участі у кримінальному провадженні за умови існування обставин, що виключають їх участь. Такі обставини визначені у статті 75 КПК України і за їх наявності суддя зобов`язаний заявити самовідвід (частина перша статті 80 КПК України), а якщо такі обставини відомі особам, які беруть участь у кримінальному провадженні, то вони заявляють відвід судді (частина друга статті 80 КПК України). Отже, законодавець, керуючись критерієм суб`єкта подання відповідної заяви про відвід розмежовує поняття самовідвід та відвід. При цьому зміст параграфу 6 «Відводи» Глави 3 «Суд, сторони та інші учасники кримінального провадження» КПК України послідовно викладений, визначаючи підстави відводу (самовідводу), суб`єктів подання відводу (самовідводу). Стаття 81 КПК України вказує на порядок вирішення питання про відвід судді, який відрізняється залежно від складу суду, який розглядає справу. У разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. У разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду (частина друга статті 81 КПК України). Під заявленням відводу потрібно розуміти подання суддею заяви про самовідвід або подання особами, які беруть участь у кримінальному провадженні заяви про відвід.
19. Отже, у кримінальному провадженні, яке розглядається колегією суддів, відвід (самовідвід) судді розглядається і вирішується тим же складом суду колегіально.
20. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21. Згідно з статтею 23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя місцевого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.
22. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі (стаття 15 Кодексу суддівської етики).
23. Велика Палата Верховного Суду вважає, що ОСОБА_1 , яка має достатній досвід роботи на посаді судді під час вирішення питання про самовідвід повинна була керуватися процесуальним законом, який достатньо зрозуміло з урахуванням комплексного аналізу норм КПК України визначає порядок вирішення цього питання. Тому суд відхиляє як необґрунтований довід ОСОБА_1 щодо різного тлумачення положень статті 81 КПК України, оскільки суддя при здійсненні правосуддя керується нормами Конституції України, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
24. У кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ВРП встановила у діях ОСОБА_1 порушення вимог статтей 31, 81, 314, 315 КПК України, які передбачають випадки розгляду кримінального провадження колегією суддів, регламентують порядок вирішення питання про самовідвід судді, встановлюють строки призначення підготовчого засідання, визначають перелік питань, пов`язаних із підготовкою до судового розгляду.
25. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що обставини, які виключають участь судді у кримінальному провадженні, повинні стосуватися саме її, а не правових явищ чи інших суддів. Крім того, суддя ОСОБА_1 мала б урахувати, що стаття 34 КПК України не містить такої підстави для передачі кримінального провадження на розгляд іншого суду як самовідвід судді.
26. Наведені у скарзі доводи ОСОБА_1 щодо вирішення проблем із розглядом її заяв про самовідводи є спробою власного тлумачення на свою користь норм процесуального законодавства, які чітко визначають порядок та процедуру вирішення питання про відвід (самовідвід) судді у кримінальному провадженні.
27. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що дії судді ОСОБА_1 виходять за межі повноважень судді під час розгляду справи, а тому рішення ВРП, щодо вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарних проступків, які передбачені підпунктами «а», «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є законним та постановлене ВРП згідно з чинним законодавством.
28. Однак, із цим висновком Великої Палати Верховного Суду не можу повністю погодитися, з огляду на наступне.
29. Поняття відводу та самовідводу не можна вважати тотожними, оскільки за своєю природою це кардинально різні заяви, і процесуальний закон не передбачає чітко встановленого порядку заявлення суддею самовідводу та його задоволення. Використане суддею тлумачення не виходить за рамки допустимого і є загально прийнятим, до прикладу, в господарській та цивільній юрисдикції.
30. У висновках № 3 та № 11 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, та щодо якості судових рішень зазначено, що «…неприйнятною є можливість притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійсненні судових функцій. Консультативна рада європейських суддів наголошує, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.
31. У пункті 39 Спільного висновку Венеціанської комісії та Дирекції із співпраці Генерального Директорату з прав людини та правових питань Ради Європи щодо Закону України від 13 травня 2010 року № 2181-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» наголошено: «Контроль над питаннями дисциплінарної відповідальності суддів включає дотримання професійних та особистих обов`язків суддів, однак не передбачає ні можливості перегляду змісту судових рішень, ні оцінки того, як суддя застосовує закон. Виправлення помилок щодо застосування закону під час вирішення справи має здійснюватися шляхом апеляційного перегляду, але не через дисциплінарне провадження».
32. Подібна позиція також висловлена Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні, у якому наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури.
33. Крім того, слід врахувати, що в своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України наголосив на тому, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної чи касаційної інстанції. Така оцінка до винесення суддею остаточного рішення у справі є втручанням у здійснення правосуддя, що суперечить частинам першій, другій статті 126, частині першій статті 129 Конституції України.
34. З огляду на зазначене слід дійти висновку, що при вирішенні питання про наявність ознак дисциплінарного проступку суддею, оцінці підлягають виключно дії судді, а не зміст та обґрунтування прийнятих ним процесуальних та судових рішень.
35. Разом із цим, оскаржуване рішення ВРП містить висновки про те, що в діях судді ОСОБА_1 за які до неї застосовано дисциплінарне стягнення відсутній умисел.
36. Відповідно до частини другої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.
З урахуванням викладеного вважаю, що рішення ВРП від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 в частині кваліфікації дій судді ОСОБА_1., при прийнятті нею процесуальних та судових рішень, як дисциплінарного проступку та застосування до неї в цій частині дисциплінарного стягнення, необґрунтоване та незаконне, що є підставою для скасування рішення ВРП від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 в цій частині.
Суддя В. В. Пророк