Справа № 640/6271/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6271/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Вєкуа Н.Г., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Беспалова О.О., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Глущенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі по тексту - відповідачі, ГУ МВС України в місті Києві, Подільське РУ ГУ МВС України в м. Києві) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в м. Києві від 04.03.2019 року №5 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління ГУ МВС України в м. Києві;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві;

- стягнути з Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.03.2019 року по дату винесення рішення у справі, а також за періоди часу з 15.01.2018 року по 01.02.2018 року та з 30.10.2018 року по 20.12.2018 року;

- стягнути з Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 , грошове забезпечення, за період перебування на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а саме за період часу з 01.02.2018 року по 05.04.2018 року, а також з 20.12.2018 року по 04.03.2019 року;

- зобов`язати ГУ МВС України в місті Києві розглянути рапорт, поданий 06.11.2015 року майором міліції ОСОБА_1 начальником відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 «з», у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в органах поліції;

- стягнути з ГУ МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 50 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року значений позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ МВС України в м. Києві №5 о/с від 04.03.2019 року «Щодо особового складу», відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік), згідно з пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64, майора поліції ОСОБА_1 , начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління, з 04.03.2019 року, установивши щомісячну премію у розмірі 0 відсотків (далі по тексту - оскаржуване рішення, наказ).

Підставою для прийняття вказаного рішення стало попередження ОСОБА_1 від 26.12.2018 року, наказ МВС України від 06.11.2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» та лист МВС України від 31.05.2018 року №7447/05/22-2018 «Про проблемні питання проходження служби колишніми працівниками міліції, поновленими судами на службі в ОВС».

Вважаючи протиправним оскаржуваний наказ, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено правомірність звільнення позивача з органів внутрішніх справ з урахуванням вимог, чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається, що наказом ГУ МВС України в місті Києві від 06.11.2015 року №1009 о/с «Щодо особового складу» згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено майора міліції, ОСОБА_1 , начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності відділу Подільського РУ, установивши щомісячну премію за жовтень та листопад 2015 року в розмірі 60 відсотків.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 задоволено позов ОСОБА_1 в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в місті Києві від 06.11.2015 №1009 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено останнього на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві та стягнуто з Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 55 584,90 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 року в справі №826/640/16 апеляційну скаргу ГУ МВС України в м. Києві залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.10.2016 року без змін.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 14.12.2016 року №44о/с ОСОБА_1 поновлено з 06.11.2015 року на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві №5 о/с від 01.02.2017 ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ згідно пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2018 року в справі №826/3249/17, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в м. Києві №5 о/с від 01.02.2017 року, зобов`язано ГУ МВС України в м. Києві поновити ОСОБА_1 на попередній посаді в органах внутрішніх справ, стягнуто з Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 71 232,75 грн.; зобов`язано ГУ НП у місті Києві розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

На виконання рішення суду, наказом ГУ МВС України в м. Києві від 01.02.2018 року №5о/с ОСОБА_1 поновлено із 06.11.2015 року на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Наказом ГУМВС України в м. Києві від 05.04.2018 року №16о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ, відповідно до Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та наказу МВС України від 06.11.2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2018 року в справі №826/7123/18, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в м. Києві №16 о/с від 05.04.2018, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, стягнуто з Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 32 697,00 грн.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2018 року в справі №826/7123/18, відповідно до наказу № 52 ГУ МВС України в м. Києві від 20.12.2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді в органах внутрішніх справ.

В подальшому наказом ГУ МВС України в м. Києві № 5 від 04.03.2019 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ, відповідно до Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Як встановлено із зазначених вище рішень суду, приймаючи рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, суд виходив з того, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського або доказів, які б свідчили про відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, підтверджували правомірність звільнення на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та Порядком проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію», який діяв до 07.11.2015 року, передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, Закон України «Про міліцію» втратив чинність, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (Голос України, 2015, 08, від 06 серпня 2015 року №141-142), крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (п.1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»).

За таких обставин, оскільки саме приписами п.п.1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, зазначені норми є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, в редакції чинній на момент їх виникнення.

Відповідно до п.п.8-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», які набрали чинності 07.08.2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі Головне управління МВС України в місті Києві, та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, ГУ НП у м. Києві.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно витягу з Переліку змін у штатах МВС в Головному управлінні МВС України в м. Києві скасовані всі штати й скорочені усі посади (15236 посад).

Законом України «Про Національну поліцію» передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Отже, питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції мало бути вирішено до 6 листопада 2015 року включно (впродовж трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення). Вказані норми є імперативними, як наслідок, неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пп. «г» п.64 якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно наголошено на тому, що звільнення через скорочення штатів за пп. «г» п.64 вказаного Положення перебуває у нерозривному зв`язку із необхідністю дотримання другої вимоги - відсутність можливості подальшого використання на службі.

Суд звертає увагу, що судовими рішеннями у справах №826/640/16, №826/3249/17 та №826/7123/18, які набрали законної сили, встановлено факт того, що позивач виявив бажання проходити службу в органах Національної поліції та незаконність його звільнення.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, ст. 370 КАС України встановлює, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Разом з тим, під час прийняття оскаржуваного наказу ГУ МВС України в м. Києві посилалось виключно на пп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та наказ МВС України від 06 листопада 2015 року №1338 «Про організаційно-штатні питання» без зазначення його конкретного пункту.

Проте, з оскаржуваного наказу від 04.03.2019 року № 5 о/с не вбачається, що позивача було звільнено на підставі п.9, п.10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», оскільки жодних посилань на зазначену норму він не містить.

Тобто, ОСОБА_1 був повторно звільнений ГУ МВС України в м. Києві, з тих самих підстав та за таких самих умов, що в свою чергу, вказує на невиконання попередніх рішень суду, посилання на які зазначені вище.

Між тим, відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Зважаючи на приписи чинного законодавства, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, безпідставно не взято до уваги, що відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що останній висловив бажання проходити службу в поліції.

Так, відповідачі не надали суду належних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Отже, відповідачами не доведено неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, що є обов`язковою умовою для звільнення за пп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), який визначено єдиною підставою для видання оскаржуваного наказу щодо позивача і беручи до уваги, що позивачу не було запропоновано відповідні посади у Національній поліції для заміщення, наказ від 04.03.2019 року №5 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як визначає пункт 24 Положення про проходження служби, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу публічного права ГУ МВС України в місті Києві та Подільське РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Проте, на час розгляду вирішення справи записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення ГУ МВС України в місті Києві та Подільське РУ ГУ МВС України в місті Києві відсутні, що є підставою для поновлення позивача на попередній посаді, а саме: на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільське РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок), відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п.1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Попередніми судовими рішеннями за позовом ОСОБА_1 встановлено, що з 06.11.2015 року Подільське РУ ГУ не працювало.

Таким чином, при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в даній справі має використатися розмір середньоденної заробітної плати, що встановлений у постановах Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у справі №826/640/16 та від 31.10.2018 №826/7123/18, а саме: середньоденна заробітна плата складає 233,55 грн.

Отже, кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивача та до винесення судом даного рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку починаючи з 04.03.2019 року по 14.08.2019 року - складає 111 робочих днів.

Так, середній заробіток ОСОБА_1 , за час вимушеного прогулу, становить 25 942, 05 грн. (233,55 х 111 днів).

Доказів, які свідчили про отримання позивачем за період вимушеного прогулу будь-яких доходів, відповідачами до суду не надано.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Подільського РУ ГУ на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за періоди часу з 15.01.2018 року по 01.02.2018 року та з 30.10.2018 року по 20.12.2018 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

На виконання рішень Окружного адміністративного суду м. Києві у справах №826/640/16, №826/3249/17 позивачу було виплачено грошові кошти за час вимушеного прогулу за період часу з 06.11.2015 року по 15.01.2018 року, а також сплачено на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києві у справі №826/7123/18 грошові кошти в межах грошового забезпечення за 1 місяць.

Водночас, ГУ МВС України в м. Києві не сплачено позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з момент винесення судами рішень і до моменту фактичного виконання судових рішень в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Зокрема, ОСОБА_1 не сплачено середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 15.01.2018 (дата ухвалення Окружним адміністративним судом м. Києва рішення у справі №826/3249/17) по 01.02.2018 (фактичне виконання ГУМВС України в м. Києві рішення у справі №826/3249/17, шляхом винесення наказу про поновлення на посаді) та не сплачено середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 30.10.2018 (дата ухвалення Окружним адміністративним судом м. Києва рішення у справі №826/7123/18) по 20.12.2018 (фактичне виконання ГУМВС України в м. Києві рішення у справі №826/7123/18, шляхом винесення наказу про поновлення на посаді).

Вказане, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем не спростовано, доказів сплати позивачу відповідних коштів за час вимушеного прогулу за періоди з 15.01.2018 по 01.02.2018 та з 30.10.2018 по 20.12.2018 матеріали справи не містять.

Разом з тим, підставою для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу є те, що на час його звернення до суду з даним позовом запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Подільського РУ ГУ МВС в місті Києві - відсутній.

Так, кількість днів вимушеного прогулу за період з 15.01.2018 по 01.02.2018 складає 14 робочих днів, а тому позивачу належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.01.2018 по 01.02.2018 у сумі 3 269, 70 грн. (233,55 х 14).

Кількість днів вимушеного прогулу за період з 30.10.2018 по 20.12.2018 складає 38 робочих днів, а тому позивачу належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2018 по 20.12.2018 у сумі 8 874, 90 грн. (233,55 х 38).

Щодо позовних вимог про стягнення з Подільського РУ ГУ МВС в місті Києві на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за період перебування на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а саме за період часу з 01.02.2018 по 05.04.2018, а також з 20.12.2018 по 04.03.2019, суд вважає, що вказані позовні вимоги також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказів винесених ГУ МВС України в м. Києві в період часу з 01.02.2018 року по 05.04.2018 року, а також з 20.12.2018 року по 04.03.2019 року ОСОБА_1 перебував на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

За твердженням позивача, що не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи, позивач, перебуваючи на вказаній вище посаді, не отримував заробітну плату у зазначений період часу, доказів, які б підтверджували зворотнє відповідачами суду не надано.

Відповідно до частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як зазначено судом вище, середньоденна заробітна плата позивача складає 233,55 грн., отже, враховуючи кількість робочих днів за період з 01.02.2018 по 05.04.2018, який позивач перебував на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, то заробітна плата, яка підлягає стягненню на користь позивача за зазначений період (45 робочих днів) складає 10 509, 75 грн..

Також, за період з 20.12.2018 по 04.03.2019 на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата, враховуючи кількість робочих днів в зазначений період (50 днів), в розмірі 11 677, 50 грн.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві розглянути рапорт, поданий 06.11.2015 року майором міліції ОСОБА_1 , начальником відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 «з», у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в органах поліції, суд бере до уваги наступне.

Так, судовим рішенням у справі №826/640/16 встановлено, що з 06.11.2015 року ОСОБА_1 , виявивши бажання проходити службу в органах Національної поліції, написав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ, у зв`язку із переходом на роботу в органи поліції та заяву про прийом до Національної поліції, які були подані останнім до відділу кадрового забезпечення Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Також, вказаним судовим рішенням встановлено факт подачі вказаних заяв, про що було зазначено у письмових поясненнях колишніх співробітників Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які було долучено до матеріалів справи №826/640/16.

Тобто, з наведеного вбачається, що судовим рішенням у справі №826/640/16 встановлено юридичний факт подачі позивачем відповідного рапорту щодо його звільнення, у зв`язку з переходом в органи поліції.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України).

Відтак, питання щодо подачі позивачем відповідного рапорту не потребує доказування, оскільки встановлене відповідним рішенням суду, є юридичним фактом, що в свою чергу, спростовує доводи ГУ МВС України в м. Києві, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності письмового рапорту позивача.

Як встановлено під час судового розгляду справи, права позивача щодо прийняття на публічну службу та її проходження піддаються систематичним порушенням з боку відповідачів, позаяк, позивача вже вчетверте звільнено зі служби з тих самих підстав, які встановлені і попередніми судовими рішеннями у справах №826/640/16, №826/3249/17 та №826/7123/18, які набрали законної сили.

Тобто, порушення права позивача з приводу, зокрема, прийняття його на публічну службу є триваючим.

В теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його неповністю чи неналежним чином.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено неналежне виконання ГУ МВС України в м. Києві обов`язку щодо прийняття позивача на публічну службу в органах поліції, враховуючи викладені вище обставини.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Отже, з метою належного та ефективного захисту прав та інтересів позивача, запобіганню в майбутньому порушенню прав позивача з приводу прийняття його на публічну службу в органах поліції та її проходження, позовні вимоги про зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві розглянути рапорт, поданий 06.11.2015 року майором міліції ОСОБА_1 , начальником відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 «з», у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в органах поліції, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з ГУ МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 в розмірі 50 000, 00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протиправними діями ГУ МВС України в місті Києві заподіяно йому моральні та фізичні страждання. Позивач зазнав негативного впливу на стан свого здоров`я у зв`язку з постійними переживаннями з приводу подальшого майбутнього та забезпечення сім`ї, в тому числі, двох малолітніх дітей, порушення звичного режиму життя, тощо. Внаслідок незаконного звільнення позивач змушений був позичати кошти з метою забезпечення сім`ї, що зумовило його докласти значних зусиль для організації свого життя. Такі моральні страждання посилювались постійним стресом, що пов`язаний з конфліктом у родині через невизначеність у майбутньому. Позивач також наголошує, що він зазнав моральної шкоди у зв`язку з тим, що до моменту звільнення він працював в органах внутрішніх справ більше 11 років та за цей час здобув певній життєвих зав`язків, почував себе захищеним та впевненим у майбутньому, проте, незаконним звільненням все перелічене було зруйновано. Враховуючи, що на утриманні позивача є дружина та двоє неповнолітніх дітей (донька 11 років та син 5 років), звільнення з органів внутрішніх справ змусили позивача докласти значних зусиль для організації власного життя та життя його сім`ї.

З огляду на обставини справи та доводи позивача, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про те, що протиправним звільненням зі служби ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, оскільки таке звільнення вплинуло на рівень життя родини останнього, зокрема, позивачеві необхідно було докладати значних зусиль для утримання його родини, а саме: жінки та двох малолітніх дітей, що очевидно призвело до негативного впливу на позивача та завдання йому моральних страждань.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме, в розмірі 20 000, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в м. Києві від 04.03.2019 року № 5 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління ГУ МВС України в м. Києві; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві; розгляду рапорту, поданого 06.11.2015 року позивачем про звільнення за пунктом 64 «з», у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в органах поліції та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошового забезпечення та моральної шкоди.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Лічевецький