Справа № 120/2842/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 р. Справа № 120/2842/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Михайловського М.В.,

представника відповідача Вербицької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2019 адвокат Корнійчук С.А. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 18.07.2019 № 2-12010/15-19-СГ про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту), та зобов`язати відповідача надати позивачу такий дозвіл з урахуванням правової оцінки, наданої в судовому рішенні.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності (землі запасу), орієнтовною площею 2,0 га, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0001, розташованою на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту). Проте оскаржуваним наказом відповідач відмовив у наданні дозволу, посилаючись на те, що відповідно до закону земельна ділянка вважається власністю територіальної громади, на території якої вона розташована. З вказаною відмовою позивач не погоджується та вважає її протиправною.

Ухвалою суду від 10.09.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30.09.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що з 01.01.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 № 2498-VIII. Цим Законом визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, знаходиться в масиві земель, які належали КСП ім. Котовського с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, що підтверджується технічною документацією з видачі вказаному підприємству державного акта про право колективної власності на землю 1995 року. Отже, земельна ділянка, щодо якої позивач подав клопотання, вважалася та вважається власністю територіальної громади, а саме Комаргородської сільської ради. Відтак Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області в силу положень закону не є розпорядником спірної земельної ділянки.

Представник позивача в судове засідання повторно на виклик суду не з`явився та подав клопотання про розгляд справи без його участі. Тому на підставі положень ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 205 КАС України розгляд справи здійснюється за відсутності позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

20.06.2019 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0001.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.07.2019 № 2-12010/15-19-СГ позивачу відмовлено у наданні вказаного дозволу з посиланням на положення ч. 7 ст. 118, ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України. В наказі зазначено, що бажана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення під полезахисним насадженнями та з набранням чинності Закону України від 10.07.2018 № 2498-VIII вважається власністю територіальної громади.

Позивач з правомірністю вказаного наказу не погоджується, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 18 ЗК України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Особливості використання та розпорядження земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, а також полезахисними лісовими смугами, які обмежують такий масив, визначено статтею 37-1 ЗК України.

Так, відповідно до частини першої цієї статті земельні ділянки сільськогосподарського призначення, призначені для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, розташовані у масиві земель сільськогосподарського призначення, можуть використовуватися їх власником, землекористувачем також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення таких земельних ділянок.

Водночас згідно з приписами ч. 7 ст. 37-1 ЗК України земельні ділянки під полезахисними лісовими смугами, які обмежують масив земель сільськогосподарського призначення, передаються у постійне користування державним або комунальним спеціалізованим підприємствам або в оренду фізичним та юридичним особам з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких смуг і забезпечення виконання ними функцій агролісотехнічної меліорації.

Правила утримання та збереження полезахисних лісових смуг, розташованих на землях сільськогосподарського призначення, встановлює Кабінет Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм права дає суду змогу зробити такі висновки:

по-перше, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення;

по-друге, землями сільськогосподарського призначення є також несільськогосподарські угіддя, до яких відносяться полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження;

по-третє, законом встановлено особливості використання та розпорядження полезахисними лісовими смугами, які обмежують масив земель сільськогосподарського призначення: фізичним особам такі земельні ділянки можуть надаватися лише в оренду з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких смуг і забезпечення виконання ними функцій агролісотехнічної меліорації.

Як видно з матеріалів справи, позивач вирішив скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та з цією метою звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Водночас судом встановлено, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення під полезахисними насадженнями, тобто належить до несільськогосподарських угідь. До того ж з наданих суду графічних матеріалів вбачається, що вона обмежує масив земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, з`ясовані судом обставини справи вказують на те, що використання та розпорядження спірною земельною ділянкою може здійснюватись виключно з особливостями, визначеними у статті 37-1 ЗК України, якими, зокрема, передбачено, що надання такої ділянки фізичній особі можливе лише в оренду з обов`язковим включенням до договору оренди землі умов щодо утримання та збереження таких полезахисних смуг.

Натомість позивач бажає отримати спірну земельну ділянку у власність та для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 ЗК України).

Правомірність відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідач обґрунтовує тим, що з 01.01.2019 набрав чинність Закон № 2498-VIII, яким визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Відтак, оскільки земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, знаходиться в масиві земель, які належали КСП ім. Котовського с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, така земельна ділянка вважається власністю Комаргородської сільської ради. Отже, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області в силу вимог закону немає повноважень щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

З метою перевірки вказаних доводів відповідача судом витребувано ряд письмових доказів, а саме: технічну документацію по видачі державного акту про право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім. Котовського с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області (далі - КСП ім. Котовського), план земель колективної власності КСП ім. Котовського, рішення 4 сесії 22 скликання Комаргородської сільської ради від 18.05.1995 "Про видачу державних актів на право колективної власності на землю", державний акт на право колективної власності на землю серії ВН № 000007 від 09.11.1995, виданий КСП ім. Котовського, додаток до нього - план зовнішніх меж, переданих у колективну власність, відомості з Книги записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю на території Томашпільського району Вінницької області в частині реєстрації вищезазначеного державного акту, тощо.

З вказаних документів судом встановлено, що у 1995 році в колективну власність КСП ім. Котовського було передано землі на території с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області загальною площею 2776,2 гектарів.

При цьому з досліджених в судовому засіданні земельних планів чітко видно, що спірна земельна ділянка входить до масиву колишніх земель колективної власності КСП ім. Котовського і, будучи землею під полезахисними насадженнями, обмежує масив земель сільськогосподарського призначення цього підприємства.

Щодо самого КСП ім. Котовського, то, як вбачається з матеріалів справи, у 2000 році підприємство було реорганізоване у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Комаргородське" (, дата державної реєстрації 01.03.2000). Це підтверджується наданим суду протоколом зборів уповноважених членів КСП ім. Котовського № 2 від 23.02.2000, а також інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Отже, реорганізація є однією з форм припинення юридичної особи.

01.01.2019 набрав чинності Закон України від 10.07.2018 № 2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

Серед іншого, вказаним законом доповнено розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України пунктом 21 такого змісту:

"21. Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності".

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка входить до масиву земель припиненого КСП ім. Котовського, суд погоджується з доводами відповідача про те, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2498-VIII така земельна ділянка вважається власністю відповідної територіальної громади, тобто комунальною власністю.

Відтак на час звернення позивача з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не мало визначених у ч. 4 ст. 122 ЗК України повноважень щодо розпорядження цієї земельною ділянкою.

Отже, на переконання суду, зазначені в оскаржуваному наказі мотиви його прийняття охоплюються підставами для відмови у наданні дозволу згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Доводи позивача на правомірність рішення відповідача не впливають та не дають суду достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Корнійчук Сергій Анатолійович (адреса для листування: АДРЕСА_2);

3) відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повне судове рішення складено та підписано суддею 11.11.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович