Справа № 520/4626/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 р.Справа № 520/4626/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2 О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Одіер на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 04.07.19 року по справі № 520/4626/19

за позовом ОСОБА_3 Одіер

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 Мервей Одіер (далі по тексту позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту ДМС України, відповідач), за участю третьої особи (далі по тексту ГУ ДМС у Харківській області), в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 № 170-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Одіер про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що залишив країну свого походження та громадянства Республіку Конго, у зв`язку з наявністю реальної загрози від уряду країни через те, що його мати була і є членом опозиційної політичної партії ОСОБА_4 (J3M). Пояснив, що його мати була вимушена покинути країну через початок хвилі переслідувань опозиційних лідерів та простих членів опозиційних партій, в зв`язку з чим не може туди повернутися, що негативно впливає і на його повернення на батьківщину. Вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 № 170-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за зверненням позивача, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки при його винесенні відповідачем не здійснено належного вивчення матеріалів по справі та по країні походження.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/4626/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 Одіер ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа: Головного управління Державної міграційної служби України (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/4626/19, прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляд спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 № 1, достатньо усних тверджень заявника для доведення факту побоювань переслідування з боку країни походження щодо позивача. Тому вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/4626/19 скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача та третьої особи у надісланому до суду письмовому відзиві та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Стверджує, що позивачем не повідомлено жодних обставин та не надано доказів, які б свідчили про обґрунтованість побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відмітив, що позивач приїхав до України з метою навчання, та лише після спливу року навчання на підготовчому факультеті, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також за інформацією, отриманою з мережі Інтернет, Республіка Конго є комфортною для проживання країною. Жодних документальних доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу особисто для заявника у місті його проживання - ОСОБА_5 , заявником не надано. Окрім того, під час співбесіди заявник заявляв, що не боїться повертатись до рідної країни. Аналіз заяви та матеріалів особової справи позивача свідчив про те, що причиною від`їзду позивача з країни громадянської належності - Республіки Конго, було вирішення особистих проблем, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області мотивоване не потребою в міжнародному захисті, а виключно в пошуках легалізації на території України. Враховуючи, що позивач не відповідає критеріям, встановленим Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, вважає, що відсутні підстави для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, вказує на відсутність підстав вважати, що у разі повернення позивача до країни походження, його життю, безпеці чи свободі буде загрожувати смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а відтак, заявник не підпадає під перелік умов, викладених у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

З огляду на викладене, вважає, що оскаржуване рішення ДМС України відповідає чинним приписам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2018 ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.05.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №48 від 06.05.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення, питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтоване з посиланням на рішення ДМС України №170-19 від 23.04.2019 (а.с.12). В якості підстави для відмови зазначено, що стосовно позивача встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують тимчасового або додаткового захисту».

Не погодившись із вказаним рішенням ДМС України, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом про його скасування, зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваного рішення ДМС України, оскільки доводи позивача є необґрунтованими та не можуть слугувати належними підставами для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Колегія суддів не заперечує, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для особи, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні.

Разом з тим, звертаючись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен принаймні навести усні твердження, які б свідчили про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазнати неприйнятної шкоди в країні походження, та які б могли бути перевірені працівниками міграційної служби з використанням вищезазначених джерел.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_3 Одіер народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Пуент-Нуар (Конго).

Позивач приїхав на навчання до України 06.02.2017 за запрошенням вищого навчального закладу за навчальною візою. Державний кордон в Україну перетнув легально у аеропорту «Бориспіль».

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.10.2018, заявник зазначив, що обставиною, яка змусила його виїхати з країни походження та постійного місця проживання, є побоювання в частині загрози його життю внаслідок переслідувань через те, що його мати була членом політичної партії генерала Жана Марі Мишеля Мококо (J3M), члени якої переслідуються владою Республіки Конго. Стверджував, що через політичні переслідування будинок його сім`ї було спалено та після цього випадка мати разом з братом та бабусею позивача були змушені переїхати до Габону.

Разом з цим, в ході аналізу відповідачем повідомлених позивачем фактів встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей.

Матеріали справи містять копії протоколів співбесід позивача із фахівцем ГУ ДМС України в Харківській області від 17.10.2018 та від 05.12.2018, в яких зафіксовано відповіді позивача на поставлені питання. При цьому, як вбачається зі змісту вказаних протоколів, позивачем надавались фактично різні відомості стосовно можливості повернення до Конго та власного відношення до ситуації, що склалася.

Так, позивачем під час першої співбесіди 17.10.2018 вказано, що його мати була вимушена покинути країну через початок хвилі переслідувань членів опозиційних партій. У зв`язку з переслідуваннями, яких він може зазнати на Батьківщині через матір, що також вимушена проживати в іншій країні, оскільки його чекає арешт як сина опозиціонерки.

Однак 05.12.2018, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії протоколу співбесіди, позивач, відповідаючи на запитання фахівця ГУ ДМС України в Харківській області, підтвердив можливість повернення до Конго до будь-якого іншого міста замість того, в якому попередньо проживав, однак повертатися він не бажає, оскільки у Конго немає його родини. При цьому, на питання стосовно ситуації, що на даний час склалася на Батьківщині, позивач повідомив, що нею він не цікавиться, а загалом знає, що ситуація в країні не дуже хороша.

При зверненні до ГУ ДМС України в Харківській області 01.10.2018 в якості підстав, що слугували причиною для виїзду родини позивача з Конго до ОСОБА_6 , заявником вказано на підпал будинку, в якому проживала родина позивача. В той же час, з протоколів співбесід вбачається, що позивачем не зазначено чіткої дати вказаної події, а період зазначено різний із посиланням на те, що про вказані обставини йому повідомляла мати в телефонному режимі. Разом з тим, позивачем вказано, що підпал будинку родини позивача стався вже після виїзду заявника з Конго та прибуття в Україну.

Вказані неточності ставлять під сумнів наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв`язку з опозиційною діяльністю матері та спростовують неможливість повернення до Конго.

Відповідно до протоколу від 05.12.2018, позивач під час співбесіди зазначив, що офіційно не був членом жодної партії.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією заяви-анкети, а також протоколами співбесід позивач підтвердив, що не піддавався арешту, не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності у країні походження.

Таким чином, обставини, повідомлені позивачем, не дають підстав стверджувати про переслідування його на батьківщині за конвенційними ознаками, або про можливість таких переслідувань.

На запитання фахівця ГУ ДМС України в Харківській області про те, чи звертався позивач за захистом в інших країнах та чому не звертався за захистом в Україні раніше, позивач відповів, що не мав потреби в цьому.

При цьому, як під час співбесіди, проведеної 17.10.2018, так і під час співбесіди 05.12.2018 ОСОБА_3 Одіер вказав, що прибув в Україну з метою навчання, яке не зміг продовжити за браком коштів, а метою звернення до міграційної служби є залишення в Україні та закінчення навчання.

Під час співбесіди 05.12.2018 позивач повідомив, що після отримання диплому планує шукати роботу, можливо у Франції або в Африці.

Отже, позивачем самостійно повідомлено про те, що фактично метою звернення до міграційної служби була не потреба у міжнародному захисті, а необхідність легалізації в Україні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач ( ОСОБА_3 ) та його мати ( ОСОБА_7 ) мають різні прізвища. В той же час, позивачем не було надано жодних доказів того, що саме вказана особа є його матір`ю.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відмінності прізвища матері та прізвища позивача не позбавляють позивача можливості переїхати на проживання до іншого міста Конго, використавши їх в якості альтернативи внутрішнього переміщення.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу особисто для заявника у його рідному ОСОБА_8 , або у будь-якому місті в країні його громадянської належності - Республіці Конго або ж доказів того, що у випадку повернення до країни громадянської приналежності існує загроза його свободі, життю та безпеці. При цьому, з огляду на обставини, повідомлені ним самостійно під час проведених співбесід, прибуття в Україну було обумовлено навчанням, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області бажанням легалізуватися в Україні.

Крім того, у відповідності до ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач мав повідомити про свій намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, негайно під час в`їзду в Україну та незаконного перетину державного кордон України, та звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, цього не зробив.

Так, позивач не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, коли перетнув кордон України в лютому 2017 року, та не повідомляв про наявність у нього побоювань стати жертвою переслідування за політичні переконання до жовтня 2018 року.

Значна тривалість проміжків часу між прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ставить під сумнів щодо існування реальної загрози життю та свободі позивача в країні громадянської належності та свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні.

Вищенаведене дає можливість зробити висновок про те, що інформація, надана позивачем, не свідчить про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, а серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, позивач не може вважатися і особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед фактів, повідомлених ним, немає підстав для визнання його такою особою у розумінні п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та ст.15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/Еu від 13 грудня 2011 року (ризик отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, катування чи нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, серйозної і індивідуальної загрози життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту).

Доводи позивача про те, що ненадання документальних доказів усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті позитивного рішення щодо статусу біженця, колегія суддів відхиляє, оскільки навіть ті пояснення, які надавались позивачем усно, вказують лише на небажання повернутися до країни походження, та не доводять обґрунтованості побоювань позивача за своє життя та здоров`я.

Судом першої інстанції встановлено, що за результатами розгляду особової справи позивача Головним управлінням ДМС України в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018КН0063.

У висновку проаналізовано обставини, повідомлені позивачем під час співбесід, зокрема, те що повертатися до країни своє громадянської належності він не боїться, а також те, що позивач звернувся за захистом лише після того, як не зміг продовжити навчання та легально залишитися на території України. Також позивачем було констатовано, що позивач не був учасником будь-яких інцидентів або жертвою фізичного насильства, до кримінальної відповідальності не притягувався, у місцях позбавлення волі не перебував.

Як вірно зазначено у висновку, відповіді, надані ОСОБА_3 Одіер під час проведення співбесіди 05.12.2018, свідчать про чітку продуманість та спланованість дій заявника з метою легалізувати своє перебування на території України після спливу терміну дії його посвідки на тимчасове проживання.

Крім того, ГУ ДМС в Харківській області взято до уваги ситуацію в країні походження позивача, зокрема, інформацію з мережі Інтернет, згідно з якою Конго є країною, комфортною для проживання, та такою, що активно розвивається в усіх можливих напрямках. Так, відповідачем встановлено, що економіка та торгівля в країні активно розвиваються, про що свідчить запланована участь Конго в Dubai World Expo 2020. Також у висновку було проаналізовано інформацію з відкритих джерел, з яких встановлено, що Конго є соціально розвинутою країною, керівництво якої вживає заходів для задоволення усіх потреб своїх громадян (в області продовольчої безпеки та безпеки харчування населення держави, фінансування приватного сектору у сфері охорони здоров`ю).

З огляду на викладене, ГУ ДМС України в Харківській області констатовано, що у заявника відсутні будь-які ґрунтовні підстави вважати, що існує реальна загроза його свободі, життю та безпеці у разі повернення його до Республіки Конго.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що ГУ ДМС України в Харківській області детально та ретельно проаналізовано обставини, повідомлені позивачем, інформацію, отриману з відкритих джерел, та зроблено обґрунтований висновок, що заявник не відповідає умовам, передбаченим п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання його біженцем, а також не підпадає під перелік умов, викладених у п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, для надання додаткового захисту, що у розумінні ст.6 цього Закону є підставою для відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Державної міграційної служби України в Харківській області № 48 від 06.05.2019 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року по справі № 520/4626/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний тест постанови виготовлений 12.11.2019 року.