Справа № 200/10200/19-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 р. Справа№200/10200/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 110 від 04.03.2019 року про відмову в призначенні пенсії позивачеві згідно із ст. 26 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача № 110 від 25.02.2019 року про призначення пенсії позивачеві згідно із ст. 26 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи позивача:

- з 01.01.1995 року по 30.06.1995 року;

- з 25.10.1995 року по 25.10.1999 року час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року період роботи у ПП «Свистула».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.02.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою № 110 про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на що отримав рішення про відмову в призначенні пенсії № 110 від 04 березня 2019 року, мотивоване відсутністю у позивача необхідного загального страхового стажу 26 років, з підстав не врахування до загального страхового стажу періоду роботи у КСП ім. Богдана Хмельницького з 01.01.1999 року по 31.12.1999 року у зв`язку із тим, що в записі про звільнення відсутні дата та номер наказу на звільнення та підпис відповідальної особи. Крім того, до страхового стажу позивача не був врахований період роботи позивача у ПП «Свистула В.М.» з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року, у зв`язку із тим, що дата розпорядження № 7 від 13.04.2000 року не відповідає даті прийому 01.03.2000 року. Також, до страхового стажу позивача не був зарахований період догляду за дитиною, до досягнення нею 3 річного віку, з посиланням на те, що норма п. «ж» ст. 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» поширюється на час догляду за малолітніми дітьми непрацюючої матері.

Посилаючись на неправомірність не зарахування до його страхового стажу вищевказаних періодів роботи, вважає, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідача слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії зарахувавши до страхового стажу періоди роботи позивача:

- з 01.01.1995 року по 30.06.1995 року;

- з 25.10.1995 року по 25.10.1999 року час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року період роботи у ПП «Свистула».

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що рішенням Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 04.03.2019 року № 110 позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно із ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з тих підстав, що за період роботи у КСП ім. Богдана Хмельницького з 1995 року по 29.02.2000 року, містяться не відповідні записи, зокрема відсутня дата прийняття, відсутній наказ про прийняття на посаду та звільнення, періоди роботи не завірені підписом відповідальної особи, а в довідці від 09.08.2018 року № 387 виданій об`єднаним трудовим архівом селищної, сільських рад Олександрівського району Донецької області, вказано, що відомості про роботу позивача за 1999 рік відсутні. Також зазначено, що до страхового стажу не зарахований період роботи позивача з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року в ПП «Свистула В ОСОБА_2 М ОСОБА_2 » з тих підстав, що дата прийняття на роботу не відповідає даті розпорядження № 7 від 13.04.2000 року. За наведених обставин вважає, що рішення Управління № 110 від 04.03.2019 року про відмову у призначенні позивачеві пенсії було ухвалено правомірно, згідно із вимогами чинного законодавства, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 25 лютого 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою № 110 про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», додавши до неї:

- копію трудової книжки;

- копію диплома;

- довідку про проходження військової служби;

- архівні довідки про фактично відпрацьовані людино-дні № 386 від 09.08.2018 року та № 387 від 09.08.2018 року;

- архівну довідку про заробітну плату від 09.08.2018 року № 388;

- копію паспорта та ідентифікаційного коду.

04 березня 2019 року за наслідками розгляду вказаної заяви, відповідачем було ухвалено рішення №110 про відмову в призначенні пенсії. В рішенні зазначено, що у трудовій книжці позивача в записі про роботу у КСП ім. Богдана Хмельницького з 1995 року по 29.02.2000 року, в записі про звільнення відсутні дата та номер наказу про звільнення та підпис відповідальної особи, а в архівній довідці про стаж № 387 від 09.08.2018 року, виданій об`єднаним трудовим архівом селищної, сільських рад Олександрівського району Донецької області вказано, що відомості про роботу позивача за 1999 рік відсутні, у зв`язку із чим до загального страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 01.01.1999 року по 31.12.1999 року. Відповідно до наданих документів страховий стаж позивача склав 24 роки 29 днів. За наведених обставин позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного загального страхового стажу 26 років (а.с. 10, 10 з.б.).

Листом відповідача від 25 червня 2019 року № 134/Я-19-01-15 позивачеві було повідомлено про те, що при підрахунку стажу згідно наданих позивачем документів до страхового стажу позивача були зараховані періоди роботи:

- з 01.09.1974 по 27.07.1977, з 28.07.1977 по 31.12.1977, з 01.01.1978 по 06.05.1978, з 07.05.1978 по 05.05.1981, з 03.07.1981 по 12.04.1982, з 13.04.1982 по 31.12.1982, з 01.01.1983 по 31.12.1983, з 01.01.1984 по 31.12.1985, з 01.01.1986 по 31.12.1986, з 01.01.1987 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 31.12.1992, з 01.01.1993 по 15.03.1993, з 16.03.1993 по 12.06.1994, з 13.07.1994 по 10.12.1994, з 01.07.1995 по 01.07.1998, з 01.01.2000 по 29.02.2000, з 03.01.2001 року по 28.12.2001 з 04.01.2002 по 02.07.2002.

Зазначено, що загальний страховий стаж позивача склав 24 роки 29 днів.

Зазначено, що відповідно до запису у трудовій книжці позивача в записі про роботу у КСП ім. Богдана Хмельницького з 1995 року по 29.02.2000 року, в записі про звільнення відсутні дата та номер наказу про звільнення та підпис відповідальної особи, а в архівній довідці про стаж № 387 від 09.08.2018 року, виданій об`єднаним трудовим архівом селищної, сільських рад Олександрівського району Донецької області вказано, що відомості про роботу позивача за 1999 рік відсутні, у зв`язку із чим до загального страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 01.01.1999 року по 31.12.1999 року.

В записі про період роботи у ПП «Свистула В.М.» з 01.03.2000 року по 20.12.2000 дата розпорядження №7 від 13.04.2000 року не відповідає даті прийому 01.03.2000 року, у зв`язку із чим зазначений період також не був зарахований до загального страхового стажу.

Також зазначено, що відповідно до норм п. «ж» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку, у зв`язку із чим зазначено, що зарахувати до страхового стаду позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку відсутні підстави (а.с. 11-13).

Згідно із записами у трудовій книжці колгоспника № 577 виданій на ім`я позивача ОСОБА_1 , міститься запис про те, що з 1995 року по 29.02.2000 року позивач працював у колективному сільськогосподарському підприємстві (КСП) ім. Богдана Хмельницького. Як видно із вказаних записів, відомості про дату прийняття на роботу та відповідний наказ відсутні, а також відсутні відомості про наказ про звільнення позивача 29.02.2000 року.

Вищевказані записи посвідчені печаткою КСП ім. Богдана Хмельницького.

Також у трудовій книжці позивача міститься запис про те, що з 01.03.2000 року його було прийнято на роботу у ПП « ОСОБА_3 » на посаду сторожа. Разом з тим, у відомостях про наказ про прийняття на роботу зазначена дата 13.04.2000 року. Зазначено, що з ПП «Свистула В.М.» позивач був звільнений 20.12.2000 року, на підставі наказу № 60 від 20.12.2000 року.

Вищевказані записи посвідчені печаткою ПП « ОСОБА_3 » (а.с. 14-17).

Згідно із довідкою КСП ім. Богдана Хмельницького від 07.06.1999 року № 18, позивач ОСОБА_1 у період з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року перебував у декретній відпустці до 3 років (а.с. 20).

Згідно із архівною довідкою виданою трудовим архівом Олександрівської селищної ради Донецької області від 26.04.2019 року № 217, в документах архівного фонду № 13 колгоспу ім. Богдана Хмельницького, (з 1993 року КСП ім. Богдана Хмельницького) в книгах обліку трудового стажу наявні наступні відомості про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані людино-дні позивачем ОСОБА_1 (так у документах) за 1989-2000 роки: з 1989 року по 1998 рік. Відомості про роботу позивача у 1999 році відсутні. У 2000 році зазначено про відпрацювання позивачем 14 людино-днів з 38 встановлених, зазначено, що позивач був звільнений 20 грудня 2000 року (а.с. 18).

Згідно із довідкою архівного відділу Олександрівської районної державної адміністрації № 07-06/133 від 05.08.2019 року, документи постійного зберігання (протоколи, розпорядження, тощо) ПП « ОСОБА_4 . ОСОБА_5 » на державне зберігання не передавались, у зв`язку із чим неможливо підтвердити факт прийому ОСОБА_1 на роботу охоронцем 01 березня 2000 року та звільнення 20 грудня 2000 року (а.с. 19).

Згідно із довідкою ІКІС ПФУ Підсистема призначення та виплати пенсії, до страхового стажу позивача були зараховані періоди його роботи, зокрема:

- з 01.07.1995 року по 01.07.1998 року;

- з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1058-IV)).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

У відповідності до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналіз вищезазначених положень свідчить про те, що для призначення пенсії за віком за даними трудової книжки необхідна наявність в ній відомостей щодо стажу роботи.

Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що з 1995 року по 29.02.2000 року позивач працював у колективному сільськогосподарському підприємстві (КСП) ім. Богдана Хмельницького, однак відомості про дату прийняття на роботу та відповідний наказ відсутні, а також відсутні відомості про наказ навпроти запису про звільнення позивача 29.02.2000 року.

Разом з тим, вищевказані записи посвідчені печаткою КСП ім. Богдана Хмельницького.

Також у трудовій книжці позивача міститься запис про те, що з 01.03.2000 року його було прийнято на роботу у ПП « ОСОБА_6 В. ОСОБА_7 .» на посаду сторожа, однак у відомостях про наказ про прийняття на роботу зазначена дата 13.04.2000 року. Разом з тим міститься запис про те, що з ПП «Свистула В.М.» позивач був звільнений 20.12.2000 року відповідно до наказу № 60 від 20.12.2000 року, та вищевказані записи посвідчені печаткою ПП « ОСОБА_3 ».

Суд зазначає, що відсутність в підставі про звільнення з робити дати/номера наказу про звільнення, а також невідповідність зазначених дати прийняття на роботу та наказу про це, на думку суду не спростовує факт роботи позивача у вказані періоди, і відповідно, наявність у останнього відповідного страхового стажу.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка КСП ім. Богдана Хмельницького від 07.06.1999 року № 18, про те, що позивач ОСОБА_1 у період з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року перебував у декретній відпустці до 3 років, що також свідчить про його перебування у трудових відносинах з КСП ім. Богдана Хмельницького у зазначений період, враховуючи також, що записи про звільнення позивача у вказаний період також відсутні.

Також, в матеріалах справи міститься довідка трудового архіву Олександрівської селищної ради Донецької області від 26.04.2019 року № 217, в якій містяться відомості про кількість відпрацьованих позивачем у КСП ім. Богдана Хмельницького у 2000 році людино-днів, та зазначено про те, що звільнення позивача відбулося саме - 20 грудня 2000 року.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до п. 4.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом 4.2. Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Крім того, відповідно до ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

У відповідності до пункту 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 вказаної Постанови).

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Згідно статті 1 Конституції Україна є соціальною та правовою державою.

За приписами частини 2 статті 3 Основного Закону України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, згідно яких в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається міст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Судом встановлено, та підтверджується записами у трудовій книжці колгоспника № 577 виданій на ім`я позивача ОСОБА_1 , що позивач працював:

- з 01.01.1995 року по 29.02.2000 року у колективному сільськогосподарському підприємстві (КСП) ім. Богдана Хмельницького;

- з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року у ПП « ОСОБА_3 ».

Також встановлено, що у період роботи з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року у КСП ім. Богдана Хмельницького позивач перебував у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3 років.

Згідно із довідкою ІКІС ПФУ Підсистема призначення та виплати пенсії, до страхового стажу позивача були зараховані періоди його роботи, зокрема:

- з 01.07.1995 року по 01.07.1998 року;

- з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року.

Приймаючи до уваги конституційні гарантії людини та враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що відмова в зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи: з 01.01.1995 року по 30.06.1995 року у колективному сільськогосподарському підприємстві (КСП) ім. Богдана Хмельницького; з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року у КСП ім. Богдана Хмельницького, та з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року у ПП « ОСОБА_3 » через відсутність в записі в трудовій книжці в підставі про звільнення з робити дати/номера наказу про звільнення, а також невідповідність дати прийняття на роботу та наказу про це, а також відсутність у суб`єкта владних повноважень можливості здійснити перевірку зазначених періодів роботи за їх наявності у трудовій книжці, суперечить приписам Конституції України, якими право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

При цьому, стосовно не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року у який позивач перебував у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3 років, суд зазначає, що у листі відповідача від 25.06.2019 року № 134/Я-19-01-15 було зазначено про неможливість зарахування до пільгового стажу позивача періоду перебування його у декретній відпустці з посиланням на норми п. «ж» ст. 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», разом з тим, як вбачається з довідки ІКІС ПФУ Підсистема призначення та виплати пенсії, до страхового стажу позивача була зарахована частина зазначеного періоду, а саме з 25.10.1996 року по 01.07.1998 року (період з 01.07.1995 року по 01.07.1998 року).

При цьому відомостей про те, у зв`язку із чим відповідачем не була зарахована решта зазначеного періоду, а саме з 02.07.1998 року по 25.10.1999 року суду не представлено.

Поряд із цим суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 179 КЗпП України, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 7 зазначеної статті, відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома (ч. 8 ст. 179 КЗпП).

Відповідно до ч. 2 ст. 181 КЗпП України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення відповідача № 110 від 04 березня 2019 року про відмову в призначенні пенсії, прийнято не на підставі Конституції та законів України, без урахування усіх обставин для прийняття відповідного рішення, а отже підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 25 лютого 2019 року № 110 про призначення пенсії згідно із ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про призначення позивачеві пенсії періодів його роботи: з 01.01.1995 року по 29.02.2000 року у КСП ім. Богдана Хмельницького; з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року у ПП « ОСОБА_8 М ОСОБА_2 », та з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року у КСП ім. Богдана Хмельницького.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача врахувати період роботи позивача з 25.10.1995 року по 25.10.1999 року час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 віку підлягають частковому задоволенню, оскільки з довідки КСП ім. Богдана Хмельницького від 07.06.1999 року № 18 достовірно встановлено, що періодом перебування у декретній відпустці позивача є період з 25.10.1996 по 25.10.1999 року.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій, і на свій розсуд розраховувати чи врахувати стаж для розрахунку пенсії, та задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання до дискреційних повноважень пенсійного органу, що є неприпустимим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 КАС України передбачено, що у випадку якщо, зокрема, спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом був сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.

З урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи, що спір в даному випадку виник внаслідок протиправних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат у повному обсязі, а саме в сумі - 768,40 грн., які слід стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28-А, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №110 від 04 березня 2019 року про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 лютого 2019 року № 110 про призначення пенсії згідно із ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про призначення ОСОБА_1 пенсії періодів його роботи: з 01.01.1995 року по 29.02.2000 року у КСП ім. Богдана Хмельницького, з 01.03.2000 року по 20.12.2000 року у ПП « ОСОБА_8 М ОСОБА_2 », та з 25.10.1996 року по 25.10.1999 року у КСП ім. Богдана Хмельницького.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Добропілля, вул. Незалежності, буд. 28-А, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 11 листопада 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров