Справа № 593/556/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10255/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області (головуючий суддя Крамар В.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Бережани о 17 год 25 хв. 24 травня 2019 року у справі №593/556/19 за позовом ОСОБА_1 до Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

17.04.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ДПО18 №280359 від 15.04.2019, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за відсутністю у діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як поліцейського СРПП №2 Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО18 №28359 від 15.04.2019 скасовано і закрито справу про адміністративне правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правилами дорожнього руху дозволено особі, власнику транспортного засобу, яка не керує таким транспортним засобом перебувати будь-де без чинного страхового полісу (страхового сертифікату «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому позивачем було дотримано вимог ПДР та не вчинено правопорушення передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем поліцейським СРПП №2 Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області сержантом поліції Вальківом Володимиром Васильовичем визнано, що позивач не керував транспортним засобом. Також суд першої інстанції зазначив, що сержант поліції ОСОБА_3 був суб`єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України, а тому є належним відповідачем за вказаним позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що співробітники інспекції у ході проведення перевірки законності службової та транспортної дисципліни Бережанського ВП у складі мобільної групи встановили, що позивач 15.04.2019 близько 08:00, керуючи власним автомобілем, прибув на територію Бережанського ВП та у нього був відсутній поліс страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується рапортами співробітників інспекції. Також вказує, що позов заявлено до інспектора та Бережанського ВП, який є неналежним відповідачем у справі. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а мотиви з яких виходив суд під час ухвалення рішення не відповідають фактичним обставинам справи, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 15.04.2019 поліцейським СРПП №2 Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області сержантом поліції Вальківим Володимиром Васильовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 280359 згідно з якою ОСОБА_1 15.04.2019 о 08 год. 00 керував транспортним засобом Рено Лагуна, номерний знак НОМЕР_1 , в місті Бережани по вул. Бандери, при перевірці встановлено відсутність поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, чим порушив пункт 2.1 (ґ) ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП, постановлено застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. (а.с.24).

Заперечуючи факт вчинення адміністративного правопорушення, вважаючи постанову серії ДПО18 № 280359 незаконною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до частини 1 статті 126 КУпАП, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом правопорушення, передбаченого частиною 1 вказаної статті, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Об`єктивна сторона правопорушення - це формальний склад керування транспортними засобами особою, яка, зокрема, не пред`явила для перевірки поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суб`єктивна сторона правопорушень, передбачених коментованою статтею, є вина у формі прямого умислу. Суб`єктами правопорушень, є особи, які здійснюють керування транспортними засобами.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху встановлено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також, пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно з пунктами 1.3 та 1.9 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 21.3 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV встановлено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (відповідними підрозділами Національної поліції - п.21.2), на їх вимогу.

Згідно з статтею 53 цього ж Закону посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, вказаними правовими нормами передбачено право посадових осіб відповідних підрозділів Національної поліції перевіряти наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, якому кореспондує обов`язок саме водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий поліс. Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП про адміністративні правопорушення, настає в разі керування транспортним засобом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи встановлено, що підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності стала відсутність поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Зокрема, таким є відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис та докази вчиненого правопорушення, які додаються до постанови.

В свою чергу, оскаржувана постанова не містить відомостей про жоден із доказів, які передбачені статтею 251 КУпАП, на яких ґрунтується висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

При цьому, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Лише фіксація саме вчинення адміністративного правопорушення позивача, а не притягнення до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Оскільки скаржником належних та допустимих доказів в підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, не подано, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності винесення оскаржуваної постанови.

При цьому, долучений до матеріалів справи рапорт від 15.04.2019 лиш вказує на результати перевірки дотримання законності, службової та транспортної дисципліни працівниками Бережанського ВП, Підгаєцького ВП, Монастирського ВП та Бучацького ВП ГУНП в області, та не відображає обставин за яких винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 280359.

В свою чергу позивачем до матеріалів справи долучено копію поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/5427655 від 14.04.2019 (а.с.16).

Щодо аргументів скаржника, що позов заявлено до інспектора та Бережанського ВП, який є неналежним відповідачем у справі, а належним відповідачем є Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, то такі, на переконання суду апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки відповідно до пунктів 7, 9 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача, а в силу приписів статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення, зокрема порушення правил дорожнього руху передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до підпунктів 1, 4 пункту 1 розділу ІІІ даного Положення про патрульну службу МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України, від 02.07.2015 №796, патрульна служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення належної охорони громадського порядку, громадської безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки. У разі необхідності здійснює регулювання дорожнього руху; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, застосовуючи для цього передбачені законодавством права і повноваження; у випадках та в спосіб, передбачені законодавством, розглядає справи про адміністративні правопорушення і застосовує заходи адміністративного впливу до правопорушників. Згідно пункту 1 розділу VIII Положення, працівник патрульної служби під час виконання своїх службових обов`язків є представником державної влади.

Отже, складання постанови - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на притягнення до відповідальності особи за вчинення адміністративного правопорушення, породжують правові наслідків для особи, в разі не згоди з якими, особа має право їх оскаржити.

Таким чином, суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, є відповідний орган в особі конкретної посадової особи.

Окрім того, норма статті 286 КАС України не містить прямих застережень про те, що належним відповідачем в цій категорії справ є виключно орган Національної поліції.

Оскільки скаржник не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення відповідачем постанова серії ДПО18 №280359 від 15.04.2019 та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року у справі №593/556/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. В. Гуляк
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 08.11.2019