Справа № 761/1196/17
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2019 року

Київ

справа №761/1196/17

адміністративне провадження №К/9901/45001/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю.,

суддів - Мороз Л.Л., Рибачука А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року (колегія суддів: Мєзєнцев Є.І., Файдюк В.В., Чаку Є.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та підвищенні розміру пенсії до рівня діючого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавством України; зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок пенсії та виплатити різницю між прожитковим мінімумом для осіб, які втратили працездатність та виплаченою позивачу пенсією за період з 01.09.2015; зобов`язати відповідача надалі проводити виплату пенсії відповідно до статті 46 Конституції України та частини 1 статті 28 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року скасовано із прийняттям нової постанови.

Позов задоволено.

Визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києва щодо нездійснення перерахунку та підвищення її пенсії до прожиткового мінімуму.

Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та підвищення пенсії ОСОБА_1 до прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність та провести відповідні виплати з 01 вересня 2015 року, з урахуванням раніше виплачених сум. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що органом Пенсійного фонду позивачу на законних підставах призначена та виплачується пенсія в порядку та у розмірі, що передбачений чинним законодавством. Окремо зазначає, що відсутність у позивача необхідного страхового стажу позбавляє Пенсійний орган можливості виплачувати їй пенсію у розмірі, не меншому аніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У зв`язку з відсутністю від всіх учасників справи клопотань про розгляд справи за їх участю, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 2014 року перебуває на пенсійному обліку в ЦОУПФУ в м. Києві, яке є правонаступником УПФУ у Шевченківському районі м. Києва, та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до п.7-2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058).

Відповідно до п.7-2 Прикінцевих положень Закону жінкам, які скористалися правом дострокового виходу на пенсію, розмір пенсії, обчислений відповідно до ст. 27 та з урахуванням ст. 28 Закон) №1058 зменшується на 0,5% за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Позивач звернулась до відповідача із заявою від 16.06.2016 року про перерахунок та підвищення пенсії до прожиткового мінімуму, надіславши її засобами поштового зв`язку, яка була отримала представником відповідача 21.06.2016 року.

Разом з тим, листом від 05.07.2016 відповідачем було відмовлено позивачці у вказаному перерахунку і підвищенні пенсії, оскільки вона скористалась своїм правом дострокового виходу на пенсію за віком, у зв`язку з чим сума пенсії зменшена на 21,00% у відповідності до п.7 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому зазначено, що 01.05.2016 позивачці проведено перерахунок пенсії у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Страховий стаж позивачки становив на момент призначення пенсії 37 років 5 місяців 18 днів. Розмір пенсії позивачки станом на 01.05.2016 з врахуванням зменшення на 21,00% (253,76 грн.) за достроковий вихід на пенсію за віком складає 954,62 грн.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 112 та відповідно до п.7-2 Прикінцевих положень Закону №1051 підстави для виплати позивачу пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, що втраті працездатність, відсутні.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що позивач в силу положень ст. 46 Конституції України має право на отримання пенсії у розмірі, не меншому, аніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, пенсія позивачу призначена відповідно до п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 № 265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян», у редакції, чинній до 24 квітня 2014 року, передбачалася виплата щомісячної державної адресної допомоги, у разі, якщо щомісячний розмір пенсійних виплат не досягав прожиткового мінімуму. І така щомісячна адресна допомога виплачувалася у сумі, що не вистачає саме до прожиткового мінімуму.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №265, та встановлено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства і дітям-інвалідам, особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім інвалідів I та II груп (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Такі зміни набрали чинності 24 квітня 2014 року.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 6 Закону №1058-IV, непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством. У разі якщо сукупність виплат, зазначених у частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом.

При цьому, види виплат, які виплачуються за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі визначені ст. 9 Закону і такими виплатами є: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника (ч. 1 ст. 9). За рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках Накопичувального фонду або на індивідуальних пенсійних рахунках у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб`єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення, здійснюються такі пенсійні виплати, як довічні пенсії і одноразова виплата (ч. 2 ст. 9). У солідарній системі надаються соціальні послуги за рахунок коштів Пенсійного фонду. До соціальних послуг, передбачених цим Законом, належить допомога на поховання пенсіонера (ч. 3 ст. 9).

Отже, за рахунок коштів Пенсійного фонду виплачується пенсія, одноразова виплата (ст. 56 Закону) та допомога на поховання.

З огляду на вищенаведені норми Закону №1058-IV та постанови КМУ №265, у разі призначення пенсії відповідно до п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за рахунок коштів Пенсійного фонду виплачується пенсія, розрахована пропорційно наявному віку та стажу, а щомісячна державна адресна допомога в розмірі, що не вистачає до 949 грн., виплачується за рахунок коштів державного бюджету.

Організовуючи в Україні систему соціального захисту, в тому числі, пенсійного забезпечення, держава, діючи в межах допустимого розсуду, заклала основу самоврядності її функціонування (абз. 2 ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (надалі - Закон № 1058- IV)), що базується на принципах, закріплених у ст. 7 Закону №1058- IV, серед яких заінтересованість кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу), солідарності та субсидування в солідарній системі.

Таким чином, сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI), та розміром пенсійних виплат. Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.

Частина третя статті 46 Конституції України дослівно визначає гарантію, за якою «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом». Вказане положення повторюється у ч. 2 ст. 7 Закону №1058-IV.

Їхнє застосування у комплексному підході до аналізу системи соціального забезпечення в Україні визначає необхідність сукупного забезпечення державою рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, як через систему пенсійних так і інших соціальних виплат («пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування»), а отже, як за рахунок солідарно-накопичувальної системи, так і коштів Державного бюджету України, в рамках виконання конституційних зобов`язань перед особою.

Таким чином, законодавством розмежовано поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомоги, доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (або з коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, або за рахунок Державного бюджету України). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

Держава взяла на себе зобов`язання створити альтернативні компенсаторні механізми забезпечення достатнього рівня життя за рахунок системи гарантування права на соціальний захист на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом, шляхом виплати додаткових соціальних допомог, надання безоплатно соціальних послуг, безоплатного або з істотною знижкою отримання права на медичне забезпечення та придбання лікарських засобів, компенсації соціальних витрат тощо, а тому оцінка не може ґрунтуватися лише на підході порівняння абсолютного значення розміру конкретної пенсійної виплати, оскільки в межах реалізації соціальних прав, особа користується і іншими видами допомоги від держави.

Саме на виконання своїх зобов`язань у сфері соціального захисту на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, державою унормовано здійснення соціальних виплат на підставі постанови КМУ №265, Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» тощо.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що у своїй сукупності вказані норми матеріального права не суперечать один одному та ч. 3 ст. 46 Конституції України, і лише свідчать про право позивача на отримання державної соціальної допомоги, яка б забезпечила рівень життя позивача не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Законами про Держбюджет України на відповідний рік.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для визнання протиправними дій пенсійного органу та задоволення позову в межах розгляду даної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №148/625/17.

Відповідно до ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року скасувати.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді Л.Л. Мороз

А.І. Рибачук