Справа № 320/2439/19
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року м. Київ №320/2439/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В.,

за участю секретаря судового засідання Чубко А.Ю.,

за участю:

представників позивача - Українцевої К.Л., Войтенка В.В.,

представника відповідача - Огнарьова Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засідання за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту - ГУ ДПС, відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 23.01.2019 №;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2019 №Ф-;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 23.01.2019 №;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 23.01.2019 №.

Згідно з ухвалою від 23.05.2019, суд відкрив провадження у справі, визначив, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Відповідно до ухвали від 18.07.2019, суд продовжив строк підготовчого провадження у справі №320/2439/19 до 20.08.2019.

15 серпня 2019 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Згідно з ухвалою від 12.09.2019, суд замінив відповідача у даній справі - Головне управління ДФС у Київській області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що покладені в основу оскаржуваних рішень висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є необґрунтованими.

Так, контролюючий орган стверджує про те, що системний продаж фізичною особою іншим фізичним особам об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі власного, є підприємницькою діяльністю.

З такими доводами позивач не погоджується, та наполягає на тому, що підприємницькою діяльністю він не займався, а тому підстави для оподаткування доходу, отриманого від продажу власного нерухомого майна на загальних підставах відсутні.

Так, позивач стверджує, що дохід, отриманий фізичною особою від продажу житлового будинку, квартири оподатковується у порядку, передбаченому п. 167.2 ст. 167 ПК України за ставкою 5 відсотків.

Крім того, позивач наполягає на тому, що спірні податкові повідомлення-рішення були прийняті за наслідками незаконної перевірки.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що оскаржувані рішення є правомірними та винесені з урахуванням норм чинного законодавства, а тому підстави для їх скасування відсутні. Наполягає на тому, що позивачем здійснювалась господарська діяльність, оскільки будівництво та систематичний продаж фізичним особам нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю.

Також відповідач стверджує про те, що будівництво самостійних багатоквартирних об`єктів, як за власні, так і залучені кошти, є безумовним свідченням того, що збудований об`єкт нерухомості передбачав отримання прибутку від подальшого продажу, що є неодмінною характерною рисою підприємницької діяльності.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд зазначає наступне.

Посадовими особами ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства і правильності визначення об`єкту оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджетів усіх рівнів за період з 01.01.2009 по 31.12.2015, за наслідками якої складено Акт від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ (т. 1, а.с. 34 - 78).

Згідно висновків Акту перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1 :

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 ГК України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства,

- ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осі-підприємців та громадських формувань" в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця,

- пп. 168.2.1 пп. 168.2 ст. 168, п. 177.1. п. 177.2 ст. 177 ПК України, в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2012 - 2015 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього в сумі 4 368 630,03 грн., у т.ч. за 2012 рік - 858 927,63 грн., за 2013 рік - 2 003 426,27 грн., за 2014 рік - 1 328 300,23 грн. та за 2015 рік - 177 975,90 грн.

- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зі змінами та доповненнями, в частині не подання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 та 2015 роки,

- абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зі змінами та доповненнями, в частині не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного внеску на загальну суму 176 214,92 грн., у т.ч. 86 219,78 грн. за 2014 рік та 89 995,14 грн. за 2015 рік,

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 203.2 ст. 203 ПК України, в частині заниження податку на додану вартість за період з 11.07.2012 по 31.12.2015, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету всього в сумі 6 947 858,60 грн., у т.ч. за 2012 рік в сумі 907 619,80 грн., за 2013 рік в сумі 2 809 615,00 грн., за 2014 рік в сумі 2 950 941,40 грн. та за 2015 рік в сумі 279 682,40 грн.,

- п. 1 ст. 17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (із змінами та доповненнями), в частинні проведення розрахункових операцій без застосування РРО за період 2012- 2015 р.

ГУ ДФС у Київській області 21.01.2019 надало ОСОБА_1 відповідь №1036/К/10-36-13-03 на заперечення до акта перевірки, згідно з якою висновки Акта залишені без змін, при цьому, викладений у новій редакції пункт 1.8 Акта "При перевірці використано" (Повна назва документів, охоплених даною перевіркою) (том 2, а.с. 203 - 208).

На підставі Акта перевірки ГУ ДФС у Київській області прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 23.01.2019 №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачу чуються фізичними особами за результатами річного декларування на 3 800 412,25 грн., а саме - за податковим зобов`язанням у сумі 3 040 329,80 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 760 082,45 грн. (том 1, а.с. 29);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2019 №Ф-, згідно з якою станом на 23.01.2019 у ОСОБА_1 наявна заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в розмірі 176 214,92 грн. (том 1, а.с. 30);

- рішення від 23.01.2019 № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", згідно з яким до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 340,00 грн. (том 1, а.с. 31);

- рішення від 23.01.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно з яким до ОСОБА_1 застосовані штрафні санкції у розмірі 79 107,94 грн. (том 1, а.с. 32).

Згідно з рішенням Державної фіскальної служби України від 05.04.2019 №16143/6/99-99-11-05-02-25, яке прийняте за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 06.03.2019 щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2019 №Ф-, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.01.2019 №, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.01.2019 №, зазначена скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення - без змін (том 1, а.с. 95 - 98, том 2 а.с. 157 - 160).

Також, відповідно до рішення Державної фіскальної служби України від 26.04.2019 №3455/К/99-99-11-05-01-25, яке прийняте за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 06.03.2019 та доповнення до скарги від 11.04.2019 на податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 23.01.2019 №, №, №, скарга ОСОБА_1 задоволена частково, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 23.01.2019 №, № - скасовані, а податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 23.01.2019 № - залишене без змін (том 1, а.с. 99 - 107).

Вважаючи податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 23.01.2019 №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2019 №Ф-, рішення від 23.01.2019 № та рішення від 23.01.2019 № протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх оскарження.

Як встановлено судом, висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог закону ґрунтуються на тому, що останнім здійснювалась господарська діяльність без належної реєстрації фізичною особою-підприємцем, оскільки, будівництво та систематичний продаж фізичним особам нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю.

Таким чином, правильність вирішення даного спору між ОСОБА_1 та контролюючим органом залежить від визначення, чи мають ознаки підприємницької діяльності операції позивача, зміст яких полягає у продажі протягом одного звітного періоду більш як трьох об`єктів власного нерухомого майна.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Стаття 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (стаття 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (стаття 30 ЦК України).

Поряд з цим, ЦК України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Відтак, підприємницьку діяльність можна представити як сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації на ринку товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків.

Правове регулювання відносин, що виникають під час здійснення спільної діяльності її учасниками, в основному передбачено ЦК України та іншими нормативними актами.

У відповідності до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Частиною 2 даної норми передбачено, що спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Законодавство встановлює обов`язковість письмової форми даного виду договору та його реєстрацію.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будрегіонінвест" (Сторона 1) та ОСОБА_1 (Сторона 2) 14.02.2012 укладений договір про спільну діяльність у будівництві житлових будинків №1/2012 (далі - Договір, том 1, а.с. 155 - 163).

Згідно п. 2.1 Договору сторони зобов`язуються об`єднати свої вклади та без створення юридичної особи спільно діяти у будівництві багатоквартирних житлових будинків з вбудованими та прибудованими приміщеннями соціального призначення в м. Буча Київської області, в межах вулиць Гоголя, Пушкінська та Шевченка, надалі - Об`єкт, для досягнення спільної господарської мети - розподілу збудованого та введеного в експлуатацію Об`єкту.

Для досягнення мети, що визначена у пункті 2.1 Договору, Сторони домовилися про здійснення:

юридичних і фактичних дій щодо збору вихідних даних, проведення проектних робіт та виконання будівельних робіт;

організаційних та фінансових заходів щодо забезпечення здійснення будівництва, проведення розрахунків між Сторонами, розподіл прав власності, введення Об`єкту в експлуатацію;

будівництво Об`єкту, до якого Сторони відносять виконання проектно-кошторисних та будівельних робіт.

Мета Договору вважається досягнутою із дня підписання Сторонами актів прийому-передачі збудованих приміщень в завершеному будівництвом Об`єкті.

Для досягнення цілей за цим Договором Сторони зобов`язуються здійснити ділові вклади у вигляді грошових коштів, майна та майнових прав, у розмірах та на умовах відповідно до умов цього договору (п. 3.1 Договору).

Відповідно до п. 3.2. вклади Сторін є нерівними за вартістю, яка визначена за домовленістю Сторін, і здійснюється у наступному співвідношенні:

- частка Сторони 1 складає 61 %, грошова оцінка вкладу складає 64 416 000 грн.,

- частка Сторони 2 складає 39 %, грошова оцінка вкладу складає 41 184 000 грн.

Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами. Договір припиняється при досягненні Сторонами цілі діяльності - оформлення права власності на майнові частки відповідно до умов цього Договору (п. 13.1 Договору).

Як встановлено судом з Акту перевірки, та не заперечується представниками сторін, набуті у власність за наслідком виконання умов Договору об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 продавав іншим фізичним особам шляхом укладення нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу.

При цьому, відповідачем підтверджується, що вказаний Договір з 27.02.2012 перебував на обліку в Ірпінському відділенні Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київські області (т. 2, а.с. 37).

Суд зазначає, що за умовами вказаного Договору його наслідком не передбачалось отримання сторонами прибутку, що є ознакою притаманною підприємницькій діяльності, а спільною господарською метою був розподіл збудованого та введеного в експлуатацію Об`єкту.

Стосовно посилання відповідача на систематичність продажу позивачем іншим фізичним особам власного нерухомого майна, суд зазначає, що законодавство не містить чітких кількісних критеріїв для визначення систематичності діяльності.

Відповідач посилається на п. 4 постанови Пленуму Верховного України "Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності" від 25.04.2003 №3 в якому зазначено, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Суд вважає такі доводи контролюючого органу необґрунтованими, оскільки нормами ПК України прямо передбачено оподаткування доходів фізичних осіб за ставкою 5% у випадку продажу двох і більше об`єктів нерухомості протягом одного звітного періоду.

Так, згідно п. 172. 1 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Умова щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки не розповсюджується на майно, отримане таким платником у спадщину.

Дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (п. 172.2. ст. 172 ПК України).

Згідно п. 167.2 ст. 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

При цьому, у ст. 4 ПК України закріплено принцип презумпції правомірності рішень платника податку, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого рішення може бути прийняте на користь кожної із сторін. У той же час, відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли має місце подібна колізія (норма або декілька норм ПКУ чи іншого нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне трактування), рішення приймається саме на користь платника податків.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини у таких справах як "Сєрков проти України" (заява №39766/05) та "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06).

У процесі розгляду згаданих справ Європейським судом було визначено, що національне законодавство не є чітким та узгодженим, не відповідає вимозі "якості" закону і не забезпечує адекватність захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Відтак ЄСПЛ засвідчив факт порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, і це призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Інакше кажучи, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Також, згідно ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. При цьому громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження. Людина лише набуває до нього нової ознаки - "підприємець". Але цей юридичний статус сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності. І саме у господарських відносинах фізичні особи-підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

У той же час, як встановлено судом та не заперечується представниками сторін, позивач не має статусу фізичної особи-підприємця.

З урахування викладеного, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивач при продажі іншим фізичним особам власного нерухомого майна діяв як суб`єкт підприємницької діяльності, а факт підписання зазначених договорів купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення статусу позивача, як підприємця, не є свідченням не пов`язаності таких операцій із підприємницькою діяльністю.

Такі висновки суду також підтверджуються наявними в матеріалах справи висновками за результатами науково-дослідного експертного дослідження та науково-правової експертизи (т. 1, а.с. 164 - 204).

Щодо підстав проведення перевірки позивача, за наслідками якої складено Акт від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ та винесено оскаржувані рішення, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що контролюючим органом проведено шість перевірок діяльності позивача як платника податків - фізичної особи щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства і правильності визначення об`єкту оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджету усіх рівнів за період з 01.01.2009 року по 31.12.2015 року.

Такі перевірки проведені на підставі наступних наказів:

- Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області №308 від 01.12.2016 (т. 1, а.с. 108),

- ГУ ДФС у Київській області від 17.02.2017 №271 (т. 1, а.с. 109),

- ГУ ДФС у Київській області від 06.09.2017 №1599 (т. 1, а.с. 111),

- ГУ ДФС у Київській області від 29.09.2017 №1766 (т. 1, а.с. 112),

- ГУ ДФС у Київській області від 19.10.2017 №1908 (т. 1, а.с. 113),

- ГУ ДФС у Київській області від 03.12.2018 №2643 (т. 1, а.с. 33).

За наслідком проведення на підставі наказу ГУ ДФС у Київській області від 03.12.2018 №2643 шостої перевірки було складено Акт від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ НОМЕР_1 .

Судом враховується, що позивачем було оскаржено наказ ГУ ДФС у Київській області від 03.12.2018 №2643 до Київського окружного адміністративного суду (справа №320/176/19).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 у справі №320/176/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Київській області від 03.12.2018 №2643, визнано протиправними дії ГУ ДФС у Київській області з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача на підставі цього наказу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2019 рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 у справі №320/176/19 скасовано.

Проте, шоста перевірка, за наслідками якої складено Акт від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ була проведена за наслідками проведення четвертої та п`ятої перевірок.

Так, четверта перевірка проведена на підставі наказу ГУ ДФС у Київській області від 29.09.2017 №1766 та призначена на виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №757/49815/17-к згідно пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України (т. 1, а.с. 112).

За наслідками перевірки, проведеної згідно наказу ГУ ДФС у Київській області від 29.09.2017 №1766 складено Акт від 22.09.2017 №717/10-36-13-09/ НОМЕР_1 .

За результатами розгляду заперечень ОСОБА_1 на Акт від 22.09.2017 №717/10-36-13-09/ ГУ ДФС у Київській області прийнято наказ від 19.10.2017 №1908 про проведення позапланової невиїзної перевірки (т. 1, а.с. 113).

За наслідками адміністративного оскарження ОСОБА_1 висновків перевірки, проведеної згідно наказу від 19.10.2017 №1908, ГУ ДФС у Київській області згідно пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України прийнято наказ від 03.12.2018 №2643 (т. 1, а.с. 33).

Підпунктом 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України визначено, що документальна позапланова перевірка здійснюється у випадку, коли контролюючим органом вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня здійснено перевірку документів обов`язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної контролюючим органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з`ясування під час перевірки питань, що повинні бути з`ясовані під час перевірки для винесення об`єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У той же час, судом встановлено, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №757/49815/17-к скасована ухвалою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №11-сс/824/1330/2019 (т. 2, а.с. 27 - 30).

Отже, судове рішення, яке стало підставою для призначення та проведення перевірок позивача скасовано.

Стосовно періоду, який був перевірений контролюючим органом, суд зазначає наступне.

Так, згідно Акту від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ посадовими особами ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства і правильності визначення об`єкту оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджетів усіх рівнів за період з 01.01.2009 по 31.12.2015 (т. 1, а.с. 34 - 78).

Дану перевірку проведено на підставі наказу ГУ ДФС у Київській області від 03.12.2018 №2643.

Водночас, згідно п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Згідно п. 102.2 ст. 102 ПК України грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо:

- податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано;

- посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

В Акті перевірки контролюючий орган стверджує про те, що позивачем допущено порушення вимог закону підчас продажу об`єктів нерухомості, договори за якими були посвідчені нотаріально (т. 1, а.с. 65 - 68).

Згідно абз. 4 п. 179.2 ст. 179 ПК України відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Актом перевірки підтверджено, що при нотаріальному посвідченні договорів позивачем був сплачений податок у розмірі 1 991 149,65 грн.

Оскільки операції з продажу нерухомого майна були посвідчені нотаріально, за них було сплачено податок, у позивача був відсутнім обов`язок щодо подання податкової декларації.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що контролюючим органом при проведенні перевірки, результати якої оформлено Актом від 13.12.2018 №1119/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , порушено встановлений п. 102.1 ст. 102 ПК України строк у 1 095 днів, оскільки було перевірено період з 01.01.2009 по 31.12.2015.

При прийнятті рішення у даній справі, судом також враховується, що ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 №8073-X із змінами і доповненнями передбачає відповідальність за порушення порядку провадження господарської діяльності.

Так, ч. 1 цієї статті встановлено, що провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди), тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Дії, передбачені ч. 1 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за таке саме правопорушення, або пов`язані з отриманням доходу у великих розмірах, - тягнуть за собою накладення штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення.

Отримання доходу у великих розмірах має місце, коли його сума у тисячу і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Водночас, з пояснень представника відповідача наданих у судовому засіданні, що також не заперечується представниками позивача, судом встановлено, що протокол про адміністративне порушення відносно ОСОБА_1 згідно ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення уповноваженою на те особою фінансових органів не складався, винним у вчиненні такого адміністративного правопорушення позивач не визнався.

Суд також зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії " зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, у яких обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки про порушення позивачем вимог закону, і не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому останні підлягають скасуванню.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати у сумі 9605,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 23.01.2019 №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїми) від 23.01.2019 №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій від 23.01.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій від 23.01.2019 №.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, Солом`янський район, вул. Народного Ополчення, буд. 5А, ) судові витрати у розмірі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять грн. 00 коп).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 11.11.2019.

Суддя Басай О.В.