Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Єленіної Ж. М., Лященко Н. П.
Провадження № 11-586сап19
у справі за скаргою ОСОБА_1 , поданої її представником - адвокатом Кравцем Ростиславом Юрійовичем, на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 «Про залишення без змін рішення її Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25 січня 2019 року № 195/1дп/15-19 про притягнення судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 25 січня 2019 року № 195/1дп/15-19 суддю Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади.

Не погодившись із цим рішенням, суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 оскаржила його до ВРП.

23 травня 2019 року ВРП ухвалила оскаржуване рішення, яким залишила без змін рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 25 січня 2019 року.

Рішенням ВРП від 23 травня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

У червні 2019 року представник ОСОБА_1 - Кравець Р. Ю. звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, в якій просив скасувати рішення ВРП від 23 травня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, посилаючись на те, що ВРП не надано доказів наявності вини та настання наслідків, що виключає можливість притягнення судді до відповідальності без встановлення обов`язкових елементів складу правопорушення та застосування найсуворішої санкції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Кравцем Р. Ю., на рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Першої Дисциплінарної палати від 25 січня 2019 року № 195/1дп/15-19, залишено без задоволення, а рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 - без змін.

Залишаючи рішення ВРП без змін,Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку.

Порушення правових (матеріальних чи процесуальних) норм, а звідси - законність/незаконність судового рішення, яка проявляється в їхньому неправильному застосуванні, може охоплюватися предметом дослідження дисциплінарного провадження і бути предметом перегляду й перевірки законності та обґрунтованості судового рішення, повноваження на які надано судом апеляційної та/або касаційної інстанцій. Кожне із цих проваджень має свої завдання, функції, способи дослідження, повноваження компетентних органів і законодавчі застереження та заборону перебирати на себе повноваження одне одного. Викладене дає підстави вважати, що повноваження вищих судових інстанцій перевіряти та оцінювати законність й обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій, не означає, що судові дисциплінарні органи, діючи виключно в рамках свого статусу, повноважень і порядку, неправоможні дати юридичну кваліфікацію фактичним взаємовідносинам, які склалися у зв`язку з діями і рішеннями судді, на предмет наявності в них ознак дисциплінарного проступку.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що підстави дисциплінарного правопорушення, які встановила Перша Дисциплінарна палата ВРП, містять достатньо даних для настання дисциплінарної відповідальності. В оскаржуваному рішенні ВРП проаналізувала і надала відповідну правову характеристику з погляду належності до ознак, що утворюють склад дисциплінарного делікту.

З наведеними висновками погодитися не можна в повному обсязі з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення від 23 травня 2019 року про залишення без змін рішення Першої Дисциплінарної палати, ВРП дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у судових справах № 760/18916/16-ц, № 760/21634/15-ц, № 760/15898/17, № 760/2875/17-ц не вжила заходів щодо їх розгляду протягом строку, встановленого законом, та допустила зволікання з виготовленням повних текстів судових рішень та наданням їх копій для внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) з порушенням строків, встановлених законом.

Дисциплінарна палата встановила, що суддя ОСОБА_1 не вживала належних заходів для виконання вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо строків виготовлення текстів судових рішень та їх надіслання до ЄДРСР, визначених Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень», і ця обставина знайшла своє підтвердження під час розгляду ВРП скарги на рішення дисциплінарного органу.

ВРП зазначила, що безумовною підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відповідно до пункту 2 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) є безпідставне зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до ЄДРСР.

ВРП також погодилася із висновками Першої дисциплінарної палати ВРП щодо грубого порушення суддею ОСОБА_1 норм закону у справі № 760/21223/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, яке призвело до істотних негативних наслідків - надання можливості позивачу у справі оформити право власності на самочинно збудований трисекційний дев'ятиповерховий будинок у місті Києві за наявності обмежень забудови в чотири поверхи.

Так, зокрема рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року у справі № 760/21223/17 визнано за ОСОБА_4 право власності на багатоповерховий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі на 243 квартири.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року у справі № 760/21223/17. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції скасовано з підстав, передбачених частиною першою статті 376 ЦПК України, а саме внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У мотивувальній частині рішення апеляційного суду зазначено, що матеріали справи № 760/21223/17 свідчать про те, що самочинно збудований багатоповерховий будинок, який був предметом позову, збудовано з істотним порушенням будівельних норм та Генерального плану міста Києва, затвердженого в інтересах територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Цим же рішенням встановлено, що порушення забудовником будівельних норм і правил, невідповідність будинку за площею, поверховістю та розміщенням є істотним відхиленням від проекту. Апеляційним суд у цьому випадку вказав, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог із порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, які мали значення для справи.

З урахуванням зазначеного, ВРП погодилася із висновками Першої Дисциплінарної палати ВРП щодо грубого порушення суддею ОСОБА_1 норм закону, яке призвело до істотних наслідків.

Перша дисциплінарна палата ВРП під час розгляду дисциплінарної справи також встановила, що у справі № 760/21223/17-ц суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ухвалила рішення про визнання за позивачем оспорюваного права власності, хоча відповідач у цій справі жодним чином його не оспорював; до участі у справі не залучила Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва.

ВРП вважала, що Перша Дисциплінарна палата ВРП за встановлених під час дисциплінарного провадження обставин дії судді ОСОБА_1 кваліфікувала правильно.

Проте слід звернути увагу на те, що на час розгляду судом першої інстанції справи № 760/21223/17-ц усталеної судової практики щодо вирішення питання про самочинне будівництво (стаття 376 ЦК України) не існувало.

Вважаємо, що дії судді ОСОБА_1 отримали неналежну правову оцінку за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

Так, відповідно до наведеної норми дисциплінарна відповідальність настає у разі якщо суддя вчинив умисне або внаслідок недбалості безпідставне затягування або невжиття заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Отже, об`єктивна сторона наведеного дисциплінарного проступку полягає у сукупності ознак, які визначають зовнішню сторону проступку і характеризують дію або бездіяльність судді, негативні наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками, який обумовив настання останніх. Тобто згідно з пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIIIдисциплінарна відповідальність судді настає у разі наявності в його діях всіх складових, визначених у даній нормі. Зокрема умисне або внаслідок недбалості: 1) безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, 2) зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, 3) несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Враховуючи норму пункту 2 частини першої статті 106 у Законі № 1402-VIII, всі наведені складові є обов`язковими ознаками об`єктивної сторони діяння, і не можуть розглядатись ізольовано одна від одної, або у певному їх поєднанні і саме тому ці складові враховані законодавцем як сукупність діянь, що об`єднані в окремому елементі - у даному випадку у пункті 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

Діяння об`єднанні в одному пункті (підпункті) перебувають у внутрішньому взаємозв`язку, тобто одне діяння є способом або умовою вчинення основного діяння, саме тому законодавцем вони об`єднані в окремий самостійний склад дисциплінарного проступку, передбачений окремим пунктом (підпунктом) частини першої статті 106 у Законі № 1402-VIII. Отже, дисциплінарна відповідальність настає з моменту вчинення усіх діянь, передбачених у відповідному пункті (підпункті) частини першої статті 106 у Законі № 1402-VIII.

За наведених обставин, ВРП дійшла передчасного висновку щодо правильності рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП відносно судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1, зокрема в частині, в якій визнано, що суддею під час розгляду справ № 760/18916/16-ц, № 760/21634/15-ц, № 760/15898/17, № 760/2875/17-ц допущено дисциплінарні проступки, передбачені пунктом 2 частини першої статті 106 у Законі № 1402-VIII, а саме невжиття заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом, та/або зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, та/або несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

З огляду на наведене, враховуючи вимоги пункту 4 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, якими керувалася ВРП при визначенні відповідних висновків, а отже відповідно до зазначених положень Закону № 1798-VIIIпідлягає скасуванню.

Крім того, частиною першою статті 109 Закону № 1402-VIIIпередбачено, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї ж статті).

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Вища рада правосуддя не встановила в діях судді ОСОБА_1 злочинного наміру або грубої недбалості, як при ухваленні відповідного рішення, так і при розгляді справ поза межами строків, встановлених ЦПК України, звільнивши її з посади, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України, за ухвалені рішення.

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався Європейський суд з прав людини зазначеному рішенні у справі «Олександр Волков проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.

Велика Палата Верховного Суду фактично погодилася із застосуванням до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, але не зазначила та у своєму рішенні не встановила чи допущена ОСОБА_1 помилка призвела до негативних наслідків і не вказала яких саме, як і не обґрунтувала застосування такої санкції до судді.

Крім того, ні Перша Дисциплінарна палата ВРП, ні ВРП не навели жодного обґрунтування того, чи є відповідно пропорційною (справедливою) міра відповідальності (покарання) судді ОСОБА_1 вчиненому проступку.Будь-які аргументи з цього приводу відсутні. Наведено лише загальні фрази «підірваний авторитет правосуддя», «істотний дисциплінарний проступок у вигляді поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя».

У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендації КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ВРП оцінювала не судове рішення, ухвалене суддею ОСОБА_1, а саме дії судді під час судового розгляду.

Однак, такі порушення, які зазначені у рішенні Першої Дисциплінарної палати ВРП від 25 січня 2019 року вказують саме на оцінку рішення судді під час розгляду справи, більше того, ВРП втрутилася у встановлення обставин справи, їх кваліфікацію, визначення складу учасників справи, оскільки зроблено висновок щодо незалучення конкретної юридичної особи до участі у справі.

У даному випадку ні Перша Дисциплінарна палата ВРП, ні ВРП не встановила вихід за межі компетенції, зловживання чи недбалості, а також недобросовісної поведінки судді, а перелічені ними порушення, безпосередньо стосуються змісту рішення судді ОСОБА_1, оскільки в оскаржуваному рішенні ВРП наводяться лише окремі певні міркування щодо незаконності на думку ВРПприйнятих суддею рішення, в основу яких покладено власний аналіз та оцінку фактичних обставин.

Крім того, необхідно зазначити, що у Рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі № 1-4/2011 за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про вищу раду юстиції» Конституційний Суд України наголосив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної чи касаційної інстанції.

Незалежність, неупередженість, чесність і професіоналізм є основними цінностями судової влади.

Слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 106 Закону № 1402-VIII скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.

Отже, висновок ВРП про порушення суддею приписів процесуального закону, а саме приписів статей 1, 30, 33, 35, 80, 119, 213 ЦПК України, зокрема, що такі порушення є грубими та призвели до істотних негативних наслідків є втручанням у здійснення правосуддя, що суперечить частинам першій, другій статті 126, частині першій статті 129 Конституції України.

Таким чином, рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 не містить достатньо мотивованого висновку щодо допущення істотного дисциплінарного проступку в розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII, за яке до судді ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

У пункті 49 спільного висновку Венеціанської Комісії й Директорату з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права Ради Європи, прийнятого на 102-му пленарному засіданні від 20 - 21 березня 2015 року, зазначено, зокрема, що дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на тлумачення права суддею в процесі судового розгляду справ.

Згідно із пунктом 36 Висновку № 6 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про справедливий суд у розумні строки та роль судді в судових процесах з урахуванням альтернативних засобів вирішення спорів від 24 листопада 2004 року принцип внутрішньої незалежності суддів і той факт, що скасування рішення має сприйматись як нормальний результат процедури апеляційного оскарження, а не як провина з боку судді першої інстанції.

У чинних процесуальних кодексах передбачено можливість оскарження рішення суду в апеляційному порядку, а не притягати суддів до індивідуальної відповідальності, крім випадків, коли помилка виникла внаслідок умислу або грубої недбалості з боку судді (пункти 77 - 79 Висновок Венеціанської комісії amicus curiae для Конституційного Суду Республіки Молдова про право регресу держави до суддів від 13 червня 2016 року № CDL-AD(2016)015).

Тобто у жодному випадку саме по суті скасування судового рішення не може стати підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади судді.

Крім того, у рішенні ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 визнано такими, що не заслуговують на увагу посилання адвоката Кравця Р. Ю. на неврахування Першою Дисциплінарною палатою ВРП факту відсутності у судді ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя секретаря судових засідань та помічника судді. Зокрема, ВРП зазначила, що ця обставина не звільняє суддю від обов`язку, передбаченого пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII, щодо справедливого, безстороннього та своєчасного розгляду і вирішення справ відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Вважаємо, що такий висновок зроблено без урахування положень статті 157 цього Закону, частиною першою якого передбачено право кожного судді мати помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України. Відповідно до цього Положення помічник судді - це працівник патронатної служби у суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя.

Отже, за наявності порушення, передбаченого частиною першою статті 157 Закону № 1402-VIII, права судді мати помічника та без з'ясування причин такого порушення, наведений висновок ВРП в рішенні від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 не є безспірним.

При цьому ні Першою Дисциплінарною палатою ВРП, ні ВРП не надано оцінки фактичному навантаженню судді ОСОБА_1, не встановлено, чи фізично можливо розглядати такий обсяг справ, не допускаючи порушення процесуальних строків розгляду та дотримуватися жорстких вимог щодо належного повідомлення сторін про судові засідання та забезпечення участі сторін у розгляді справи.

Вважаємо, що оскаржуване рішення ВРП є невмотивованим у частині кваліфікації дій судді як істотного дисциплінарного проступку в розумінні пункту 1 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя) та прийняте за відсутності достатніх і належних доказів, що є підставою для скасування рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 відповідно до пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII. Крім того, в оскаржуваному рішенні ВРП не надано належної уваги недотриманню дисциплінарним органом положень частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII стосовно застосування дисциплінарного стягнення з урахуванням принципу пропорційності.

Скарга Кравця Р. Ю. підлягала задоволенню, а рішення ВРП від 23 травня 2019 року № 1395/0/15-19 - скасуванню.

Судді: О. М. Ситнік

Ж. М. Єленіна

Н. П. Лященко