Справа № 640/13420/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

07 листопада 2019 року №640/13420/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи: Державного бюро розслідувань Національне агентство України з питань державної служби ОСОБА_3
про зобов`язання вчинити дії,
за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Шевченка О.А.

представника третьої особи - Цехмейстер Л.В.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07 листопада 2019 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, треті особи - Національне агентство України з питань державної служби, ОСОБА_3, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_3 ;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний наказ Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладання виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_3 прийнято з порушенням вимог частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та статті 4 Закону України «Про державну службу», наказ в цій частині підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Зокрема, позивачем зазначено, що відповідачем не надано відповіді на заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань, у той час, як лист відповідача від 04.07.2019 №01-10450 за своїм змістом не містить результатів розгляду заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2019 прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження, призначено адміністративну справу №640/13420/19 до судового розгляду по суті та запропоновано відповідачу у визначений судом строк надати відзив на позовну заяву.

Третьою особою - Національним агентством України з питань державної служби через канцелярію суду 08.08.2019 надано суду пояснення, в яких зазначено, що враховуючи норми Закону України «Про Державне бюро розслідувань», виконання обов`язків начальника відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідування за умови, що посади керівника цього відділу, його заступника та завідувачів секторів цього відділу є вакантними, мали б бути покладеними на старшого за віком державного службовця вищезазначеного відділу.

Відповідачем 16.08.2019 надано суду відзив на позовну заяву, в якому вказано на те, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування Наказу в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_3 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Зокрема, Державним бюро розслідувань наголошено на тому, що позивачем пропущено місячний строк на оскарження наказу Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_3 , встановлений відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Також, щодо позовної вимоги про зобов`язання розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань, відповідачем зазначено, що за дорученням Директора Державного бюро розслідувань службовий лист ОСОБА_1 від 21.06.2019 був розглянутий Управлінням кадрової роботи та державної служби та надано позивачу відповідь листом від 04.07.2019 №01-10450.

Позивачем 02.09.2019 надано суду відповідь на відзив, в якому позивачем підтримано позовні вимоги та зазначено про поважність причин пропуску строку звернення до суду щодо оскарження наказу Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині. Так, позивачем вказано на те, що копію оскаржуваного наказу, позивачем отримано 06.06.2019 разом з листом відповідача №186/18/19. Також, позивачем зазначено, що у зв`язку з відсутністю заступника Відділу про роботі з громадськістю та ЗМІ та відсутністю у структурі Відділу інших підрозділів, обов`язки керівника Відділу має виконувати саме найстарший за віком службовець підрозділу (органу), яким нараз є саме позивач. Зокрема, щодо посилань відповідача на надання 04.07.2019 відповіді на звернення ОСОБА_1 від 21.06.2019, позивачем наголошено на тому, що жодного рішення щодо заяви від 21.06.2016 по суті, як-то: про її задоволення або про відмову із наведенням відповідних обґрунтувань, вказаний лист не містить, а тому такий лист не є відповіддю відповідача за результатами розгляду заяви позивача.

Відповідачем, свою чергу, 13.09.2019 надано заперечення проти відповіді на відзив, в яких наголошено на тому, що відповідач не погоджується з твердженнями позивача про те, що про вакантність посад начальника та заступника начальника Відділу, а також керівників секторів, що входять до складу Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань йому стало відомо 30.05.2019, оскільки позивачу достовірно відомо, що з моменту призначення позивача до Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань посада його начальника є вакантною. Також, щодо надання відповіді на звернення позивача від 21.06.2018 відповідачем зазначено, що позивач підтверджує факт отримання відповіді від 04.07.2019 №01-10450, тому позовна вимога про зобов`язання розглянути заяву ОСОБА_1 є необґрунтованою та безпідставною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2019 №640/13420/19, з огляду на пропуск строку звернення до суду, позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_3 , залишено без розгляду.

Відтак, судом розглянуто по суті позовні вимоги в частині зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

Під час судового розгляду справи судом оголошувалась перерва, у відповідності із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Державного бюро розслідувань про призначення ОСОБА_1 від 15.08.2018 №48 о/с, ОСОБА_1 перебуває на посаді головного спеціаліста Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань з 16.08.2018.

Як зазначено позивачем, в процесі виконання своїх трудових обов`язків позивачу стало відомо, що посада керівника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань є вакантною. З огляду на що, ОСОБА_1 27.05.2019 звернулась до відповідача із заявою про її призначення виконуючим обов`язки керівника вказаного відділу на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», як найстаршого за віком службовця підрозділу.

Державним бюро розслідувань прийнято наказ від 27.05.2019 №134-ос, відповідно до якого виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу покладено на ОСОБА_3 , головного спеціаліста сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсами цього відділу, на період з 27.05.2019 до призначення начальника цього відділу в установленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа Державного бюро розслідувань від 30.05.2019 №01-8051 розглянуто запит ОСОБА_1 від 27.05.2019 та повідомлено, що станом на 27.05.2019 залишаються вакантними наступні керівні посади у Відділі по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань: начальника, заступника начальника, завідувача сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсам, завідувача сектору забезпечення доступу до публічної інформації, завідувача сектору моніторингу та аналізу, завідувача сектору організації публічних заходів. Відповідно до приписів частини четвертої статті 52 Закону України «Про державну службу», пункту 8 частини першої статті 12 та частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу з 27.05.2019 покладено на ОСОБА_3 , головного спеціаліста сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсами, який не є найстарший за віком службовцем підрозділу.

Листом Державного бюро розслідувань від 06.06.2016 №186/18/19 надано відповідь на заяву ОСОБА_1 від 27.05.2019, в якому зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у разі відсутності заступника обов`язки керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального органу) Державного бюро розслідувань виконує найстарший за віком керівник підрозділу (органу), що входить до складу цього підрозділу (органу), а за відсутності у структурі підрозділу (органу) інших підрозділів - найстарший за віком службовець підрозділу (органу). Станом на 06.06.2019 посади завідувачів усіх чотирьох секторів, що входять до складу Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань є вакантними. З урахуванням зазначеного, приписи частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» щодо покладення обов`язків керівника підрозділу центрального апарату на найстаршого за віком службовця, у даному конкретному випадку щодо Відділу не застосовуються.

Як зазначено позивачем, відповіді по суті на свою заяву від 27.05.2019 вона не отримала, у той час, як посади начальника та заступника начальника Відділу, а також керівників секторів, що входить до складу Відділу станом на 27.05.2019 є вакантними, а найстаршим за віком службовцем Відділу є позивач, ОСОБА_1 21.06.2019 повторно звернулась з заявою про покладення на неї обов`язків керівника названого відділу на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450, надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 21.06.2019, в якому вказано на приписи частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та приписи частини шостої статті 31 Закону України «Про державну службу».

Як зазначено позивачем, враховуючи те, що відповіді на свою заяву від 21.06.2019 вона не отримала, у той час, як лист відповідача від 04.07.2019 №01-10450 за своїм змістом не містить результатів розгляду заяви, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, встановлено право громадян України звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до статей 1, 2 якого Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Відповідно до приписів статей 10, 12, 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який, зокрема, видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань; призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 21.06.2019, яку позивач отримав.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний суб`єкт може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий суб`єкт може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин. З урахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти будь-яке рішення. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Отже, адміністративний суд не може втручатися в дискреції (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень.

В свою чергу, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що позивач звернулась з позовною вимогою щодо зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань. Заяву позивача було розглянуто по суті і надано відповідь листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 щодо неможливості покладення на ОСОБА_1 виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань як старшої за віком.

Позивач отримала цю відповідь.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу, що відмова Державного бюро розслідувань у задоволенні заяви позивача від 21.06.2019 не є предметом судового оскарження, відтак дослідженню не підлягає, оскільки позивач заявив вимогу про зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019, яка була розглянута по суті.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної вимоги відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 08.11.2019.