Справа № 560/547/19
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/547/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

05 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника відповідача: Лисої О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про стягнення заборгованості з невиплаченої пенсії за лютий - вересень 2018 року в сумі 13101,44 грн., 3% річних в сумі 129,00 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 423,60 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним припинення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2018 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області поновити внутрішньо переміщеній особі - ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 01 лютого 2018 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виплатити ОСОБА_1 призначену, але не виплачену їй пенсію за віком за період з 1 лютого по 30 вересня 2018 року в сумі 13 274,24 ( тринадцять тисяч двісті сімдесят чотири грн. 24 к. ) з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії;

- звернуто до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виплатити призначену ОСОБА_1 за віком пенсію за період з 01.02.2018 року - у межах суми стягнення за один місяць;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції проігноровано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 21.10.2019 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з 01.04.2017 року, отримуючи пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа, за місцем фактичного проживання.

Рішенням комісії з питань надання населенню субсидій на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг Хмельницької міської ради від 19.02.2018 року №3 прийнято рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2018 року у зв`язку з не підтвердженням факту проживання її за адресою.

23.03.2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, надавши іншу довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 22.03.2018 року.

Комісією з питань надання населенню субсидій на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг Хмельницької міської ради 12.04.2018 року прийняте рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні виплати пенсії.

20.07.2018 року позивач втретє звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо поновлення виплати пенсії, надавши довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.07.2018 року №.

Комісією з питань надання населенню субсидій на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг Хмельницької міської ради прийняте рішення від 12.09.2018 року, яким вирішено відновити виплату пенсії ОСОБА_1 .

У подальшому виплату пенсії позивача поновлено з жовтня 2018 року.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо невиплати пенсії за лютий-вересень 2018 року, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що припинення виплати пенсії позивачу з лютого по вересень 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058-IV.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Згідно статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою КМУ № 509.

Відповідно до п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою КМУ № 509, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону № 1706-VII та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 вказаного Закону.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Відповідно до частиною першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, з наведеного вбачається, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Встановлено, що відповідач припинив виплату пенсії позивачу з лютого 2018 року на підставі рішення Комісії з питань надання населенню субсидій на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг Хмельницької міської ради, у зв`язку з не пітвердженням факту проживання за адресою.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

У той же час Головним управлінням не приймалось будь - яке власне рішення про припинення виплати позивачу пенсії, вчинене у формі розпорядчого акту на підставах, визначених ст. 49 Закону.

При цьому, слід зазначити, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено таку підставу припинення виплати пенсії, як скасування довідки внутрішньо переміщеної особи через не підтвердження місця її проживання.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з лютого 2018 року було здійснено не у спосіб передбачений Законом №1058-IV, оскільки виплата пенсії припинена без прийняття органом Пенсійного фонду України відповідного рішення та не з підстав, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому суд першої інстанції обґрунтовано вказав на протиправне припинення відповідачем виплати пенсії позивачу з 01 лютого 2018 року та правомірно зобов`язав відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01.02.2018.

На думку колегії суддів, необґрунтованими є посилання відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на пункт 15 Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 8 червня 2016 року «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI має вищу юридичну силу аніж положення Постанови КМ України №365 від 8 червня 2016 року, а тому застосуванню судом підлягають норми Закону 1058-VI.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для здійснення виплат пенсії позивачу за період з 01 лютого 2018 року по 30 вересня 2018 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь 3% річних та індексу інфляції з розміру невиплаченої суми пенсії, слід зазначити наступне.

Згідно частини 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (надалі за текстом - Закон № 2050-ІІІ).

Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення. Отже, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

У той же час, як правильно зазначено судом першої інстанції, заявлена у позові сума 3 % річних та інфляційні виплати обрахована позивачем самостійно, виходячи з невірної суми 13 101,44 замість вірної 13 274,24, яка вказана у довідці про розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії від 06.05.2019 року.

Крім того, вимога про стягнення з відповідача 3 % річних не може бути задоволена, оскільки дані кошти можуть бути стягнуті за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань в межах приватно - правових відносин, у той час як між сторонами виникли відносини публічно-правового характеру.

Оскільки суд не повинен підміняти повноваження відповідача в частині нарахування та визначення сум компенсації, суд не має підстав для стягнення цих коштів.

Відтак, як вбачається з вищенаведених норм законодавства, відповідач повинен самостійно нарахувати компенсацію за порушення строків виплати позивачу пенсії, враховуючи відповідний індекс інфляції, та виплатити їй вказані кошти.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виплатити ОСОБА_1 призначену, але не виплачену їй пенсію за віком за період з 1 лютого по 30 вересня 2018 року в сумі 13 274,24 грн. з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 листопада 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.