Справа № 640/4905/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2019 року № 640/4905/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - відповідач), адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4а), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо навмисного порушення ним положень, передбачених п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про запобігання корупції», ст. ст. 15, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», п.п. 8, 24, 43, 100, 101 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року;

- визнати протиправними дії відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо навмисного порушення ним конституційних прав позивача - ОСОБА_1 , які передбачені у ст. ст. 21, 22, 25, 33, 38, 40, 41, 42, 43 Конституції України;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області) на користь позивача - ОСОБА_1 за завдані йому ним матеріальні (реальні) збитки у сумі 25000,00 грн;

- самостійно визначити спричинену моральну шкоду та стягнути її за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області) на користь позивача - ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області розглянути питання щодо оформлення і видачі позивачу - ОСОБА_1 паспорту громадянина України на підставі поданих ним документів та у повній відповідності до п.п. 8, 43, 100, 101 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19 березня 2018 року він звернувся до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, до якого разом з заявою-анкетою №1671309 на отримання паспорта громадянина України (у формі ID-картки) був зданий у тому числі паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , в якому, як було з`ясовано відповідними органами ДМС України, невідомими для позивача особами без його відома, проставлений штамп реєстрації особи невстановленого зразка.

У зв`язку з чим та на підставі відповідного реагування органу Державної міграційної служби України, слідчим Солом`янського УП ГУ Національної поліції в місті Києві відкрито кримінальне провадження №0004029 від 13 квітня 2018 року за ознаками складу злочину передбаченого частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України, але до теперішнього часу підозри позивачу не вручено.

При цьому, як вказує позивач, до теперішнього часу він також не отримав ані паспорту громадянина України, ані будь-якого письмового рішення про відмову в оформленні чи видачі паспорту, згідно поданої анкети-заяви №1671309 від 19 березня 2018 року.

18 січня 2019 року представник позивача звернувся до Солом`янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію, з яких підстав позивачу вчасно не був виданий відповідний бланк паспорту громадянина України з безконтактним електронним носієм, а також просив направити, у разі наявності, копію рішення про відмову у оформленні чи видачі паспорту з посиланням на відповідні норми чинного законодавства України.

Листом від 15 лютого 2019 року за вих. №10/229 позивача та його представника повідомлено про те, що 20 березня 2018 року документи на ОСОБА_1 надійшли на розгляд Солом`янського РВ у місті Києві, в ході перевірки документів виявлено штамп реєстрації особи невстановленого зразка, про що було повідомлено Солом`янську РУНПУ. 05 травня 2018 року прийнято рішення щодо припинення оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 за заявою-анкетою №1671309, оскільки паспорт серії НОМЕР_1 вилучений працівниками поліції, як речовий доказ на час слідчих дій.

Позивач зазначає, що чинним законодавством не передбачено такої підстави, як «припинення» оформлення паспорта громадянина України, у зв`язку з вилученням паспорта працівниками поліції, як речовим доказом.

Вважаючи бездіяльність працівників Солом`янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві протиправною, позивач та його представник 27 лютого 2019 року звернулись з відповідною скаргою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якій, у том числі, просили видати позивачу паспорт громадянина України (у формі ID-картки), у відповідь на яку останнє повідомило про те, що працівниками Солом`янського РВ ГУДМС України в місті Києві серії МК №015724 містився штамп, що не відповідав встановленому зразку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 відмовлено в подальшому оформленні на його ім`я паспорта громадянина України. Також повідомлено про вилучення працівниками поліції паспорта та про те, що 03 травня 2018 року центр надання адміністративних послуг Солом`янського району міста Києва проінформував заявника на номер телефону про результати розгляду справи.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що протиправними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода.

Вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 19 березня 2018 року позивач звернувся до Центра надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про оформлення та видачу паспорта у вигляді картки, у зв`язку з непридатністю паспорта книжечки для подальшого використання.

20 березня 2018 року справа за заявою позивача надійшла до Солом`янського РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області для подальшого опрацювання.

В ході перевірки наданих позивачем документів було виявлено штамп реєстрації місця проживання невстановленого зразка, який був проставлений Солом`янським РУ ГУ МВС України в місті Києві від 26 січня 2018 року, про що повідомлено Солом`янське УП ГУ НП України в місті Києві.

13 березня 2018 року Солом`янським УП ГУ НП України в місті Києві на підставі вказаної інформації щодо позивача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0004029 в рамках правової кваліфікації передбаченої частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим 05 травня 2018 року прийнято рішення щодо припинення оформлення паспорта громадянина України позивача за його заявою-анкетою від 19 березня 2018 року, оскільки паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 19 липня 1995 року Лозівським МВР УМВС України в Харківській області, вилучений працівниками поліції, як речовий доказ на час слідчих дій.

При цьому, представник відповідача зазначив, що з урахуванням змін, внесених до законодавства, можна дійти висновку, що штамп, який проставлений Солом`янським РУ ГУ МВС України в місті Києві від 26 січня 2018 року не є дійсним на момент проставлення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року функції з реєстрації місця проживання громадян делеговані органам місцевого самоврядування.

Враховуючи, що відомості про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання вносяться виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, за доводами представника відповідача, паспорт громадянина України ОСОБА_1 містить ознаки підробки на сторінці зазначення зареєстрованого місця проживання, оскільки на момент виявлення штампу відповідного органу не існувало, а штампи старого зразка знищено у 2012 році, що унеможливлює виготовлення паспорту у формі картки для позивача.

На підставі викладеного, за доводами представника відповідача, у діях відповідача відсутні ознаки протиправності.

Не погоджуючись з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив послався на те, що у самому відзиві представником відповідача не наведено будь-якого заперечення саме щодо правових підстав позову, відзив містить лише посилання на низку нормативно-правових актів, проте, не спростовує доводів, викладених у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про роз`яснення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року клопотання представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву в адміністративній справі №640/4905/19, визнано поважними причини пропуску Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області строку на подання відзиву на позовну заяву в адміністративній справі №640/4905/19 та поновлено такий строк.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи регулюються Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (надалі - Закон України від 20.11.2012 № 5492-VI).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI оформлення, видача, обмін документів, їх пересилання, вилучення, повернення державі та знищення відбуваються в порядку, встановленому законодавством, якщо інше не передбачено цим Законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 Закону України від 20.11.2012 №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання абзацу 2 частини 2 статті 21 Закону України від 20.11.2012 №5492-VI постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 затвердженого Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (надалі - Порядок №302).

Суд зазначає, що при розгляді даної адміністративної справи по суті, судом застосовуються положення Порядку №302 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

У відповідності до пунктів 1,2 Порядку №302 паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 5 пункту 6 Порядку №302 передбачено, що обмін паспорта здійснюється у разі непридатності паспорта для подальшого використання.

Згідно з пунктом 8 Порядку №302 паспорт видається: не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети для його отримання; не пізніше ніж через 10 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети для його термінового отримання. Паспорт, який оформлюється вперше, видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети для його отримання.

При цьому, відповідно до пункту 24 Порядку №302 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

У разі виявлення факту подання не всіх необхідних документів або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган ДМС/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформує заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника відмова надається в письмовому вигляді.

Заявник має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими йому було відмовлено в прийнятті документів.

Якщо під час прийому документів заявник надав паспорт, який, за даними відомчої інформаційної системи ДМС, визнано недійсним відповідно до пункту 108 цього Порядку, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта здійснює його вилучення в порядку, передбаченому пунктом 107 цього Порядку.

Згідно з пунктом 100 Порядку №302 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 1) особа не є громадянином України; 2) особа вже отримала паспорт (у тому числі паспорт зразка 1994 року), який є дійсним на день звернення (крім випадків обміну паспорта у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеній до нього; звернення для обміну протягом одного місяця до дати закінчення строку дії паспорта; непридатності для подальшого використання); 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію; 4) за видачею паспорта звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень на отримання паспорта; 5) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта; 6) особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.

Вказаний перелік підстав для відмови у видачі паспорта є вичерпним.

Крім того, пунктом 101 Порядку №302 передбачено, що у рішенні про відмову в оформленні чи видачі паспорта, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого вручення заявнику.

Заявник має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими йому було відмовлено в оформленні чи видачі паспорта.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку, що за результатами розгляду заяви-анкети позивача про обмін паспорта, відповідач протягом 20 днів мав прийняти одне з таких рішень, або про оформлення та видачу паспорта, або про відмову в оформленні, прийняття будь-якого іншого рішення, зокрема, про припинення оформлення та видачі паспорта діючим законодавством не передбачено.

Так, судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 19 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою-анкетою №1671309 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України, причиною оформлення зазначено: обмін у зв`язку з непридатністю паспорта для подальшого використання.

До вказаної заяви позивачем було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 19 липня 1995 року.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 19 липня 1995 року, на сторінці №14 міститься штамп Солом`янського РУ ГУМВС України в місті Києві від 26 січня 2018 року про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 про видачу паспорта вперше, з якої вбачається, що останній 19 липня 1995 року звернувся до паспортного столу з заявою про видачу йому паспорта вперше, в якій міститься відмітка про видачу паспорта серії НОМЕР_1 від 19 липня 1995 року.

Вказані обставини дозволяють суду дійти висновку про те, що позивачем надано усі необхідні документи для обміну паспорта у зв`язку з його непридатністю, а структурним підрозділом ДМС направлено відповідні запити щодо підтвердження видачі позивачу цього паспорта у 1995 році.

При цьому, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, сформованого 17 квітня 2018 року, 13 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0004029 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України, фабула кримінального правопорушення: « 12.04.2018 10:00 до Солом`янського УП звернувся начальник відділу ДМС Солом`янського району м. Києва Осєчкін В.М., який повідомив, що при перевірці паспорта ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено наявність штампів реєстрації невстановленого зразка. ЄО 26308», дані про особу, яку повідомлено про підозру та відомості про наявність вилучених у якості речових доказів речей відсутні.

Листом від 20 квітня 2018 року за вих. №10/4665 Солом`янський районний відділ в місті Києві Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомив начальника Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про те, що під час перевірки заяви-анкети №1671309 ОСОБА_1 в паспорті у вигляді книжечки виявлено штамп реєстрації невстановленого зразка, про що було повідомлено органи поліції. На даний час паспорт ОСОБА_1 вилучений працівниками поліції, проводяться слідчі дії.

Також, представником відповідача додано до відзиву скрін-шот повідомлення по справі 60020-04-16, в якому зазначено, що 03 травня 2018 року на номер мобільного телефону ОСОБА_1 , який був ним зазначений при заповнення анкети-заяви від 19 березня 2018 року, відправлено смс-повідомлення «без шаблону», зміст смс-повідомлення «До ЦНАП надійшов результат розгляду справи 60020-04-16».

Суд звертає увагу, що вказаний скрін-шот не містить будь-якого тексту щодо самого результату розгляду заяви, тобто, неможливо встановити, який саме текст повідомлення був відправлено позивачу, так само, як і неможливо встановити, про який саме результат було повідомлено позивача, оскільки матеріали даної адміністративної справи не містять відомостей щодо присвоєння справі за заявою-анкетою позивача від 19 березня 2018 року №1671309 саме номеру « 60020-04-16».

Відповідно до змісту доповідної записки від 19 квітня 2019 року, окрім іншого, вбачається, що 05 травня 2018 року прийнято рішення щодо припинення оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 за заявою-анкетою №1671309, оскільки паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 19 липня 1995 року Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області вилучений працівниками міліції, як речовий доказ, на час слідчих дій.

Більш того, матеріалами справи підтверджується, що 18 січня 2019 року представником позивача було направлено на адресу начальника Солом`янського районного відділу ГУ ДМС у місті Києві адвокатський запит за вих. №02/01/19, в якому представник позивача просив надати інформацію щодо підстав з зазначенням пунктів нормально-правових актів не видачі своєчасно відповідного бланку паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм ОСОБА_1 та, у разі наявності, надати відповідну копію рішення про відмову в оформленні чи видачі паспорту ОСОБА_1

Листом від 15 лютого 2019 року №10/299 представника позивача - адвоката Гуляєва Леоніда Олексійовича повідомлено про те, що під час перевірки заяви-анкети №1671309 ОСОБА_1 в паспорті у вигляді книжечки виявлено штамп реєстрації невстановленого зразка, про що було повідомлено органи поліції. На даний час паспорт ОСОБА_1 вилучений працівниками поліції, проводяться слідчі дії.

Не погоджуючись з вказаною відповіддю, 27 лютого 2019 року представником позивача на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області подано скаргу на бездіяльність Солом`янського районного відділу ГУ ДМС у місті Києві, на яку листом від 11 березня 2019 року за вих. №8101.5-6773/81.3-19 представнику позивача надано відповідь, аналогічного змісту, що й лист Солом`янського районного відділу ГУ ДМС у місті Києві від 15 лютого 2019 року №10/299.

Також, представник позивача звертався до керівника Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з аналогічним адвокатським запитом щодо надання інформації про підстави неоформлення та невидачі позивачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм ОСОБА_1 , на який йому було надано відповідь від 21 березня 2019 року №108/26-164 щодо того, що 25 квітня 2018 року в Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації зареєстровано лист Солом`янського районного відділу Державної міграційної служби в місті Києві з повідомленням про вилучення органами поліції паспорта громадянина України у вигляді книжечкі на ім`я ОСОБА_1 , а також повідомлено, що результат надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм у формі ID-картки або відмова в його оформленні за заявою ОСОБА_1 до Центру не надходили.

В той же час, зі змісту відповіді Солом`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 07 березня 2019 року №95аз/125/5519 на адвокатський запит, представника позивача лише повідомлено про те, що досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0004029 від 13 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України, триває з зазначенням слідчого, якому доручено проведення досудового розслідування.

Суд звертає увагу, що відомостей щодо вилучення паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 19 липня 1995 року Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області у якості речового доказу вказана відповідь не містить.

Також, суд наголошує, що згідно з частиною 1 статті 167 Кримінального процесуального кодексу України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

У відповідності до частини 2 цієї ж статті передбачено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Крім того, суд зазначає, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що майно може бути вилучено виключно у підозрюваного або осіб, у володінні яких воно перебуває, що свідчить про те, що відповідач не був наділений повноваженнями передавати співробітникам поліції оригінал паспорта громадянина України - позивача, навіть, у випадку виявлення в ньому наявності штампів реєстрації невстановленого зразка.

В той же час, відповідно до пункту 107 Порядку № 302 паспорт може бути вилучено (у тому числі тимчасово) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, а за кордоном - закордонної дипломатичної установи в разі його використання з метою вчинення злочину на території України чи за кордоном, підроблення, проведення службової перевірки щодо оформлення з порушеннями вимог законодавства або в інших випадках, передбачених законодавством.

Під час вилучення (у тому числі тимчасово) складається акт вилучення, а особі видається довідка про вилучення паспорта. Форма акта і довідки встановлюється МВС.

Вилучений (у тому числі тимчасово) працівником уповноваженого суб`єкта паспорт разом з актом про вилучення передається не пізніше наступного робочого дня після вилучення згідно з актом приймання-передачі до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який знищує його згідно з пунктами 110-113 цього Порядку.

Вилучений (у тому числі тимчасово) паспорт зберігається у територіальному органі/територіальному підрозділі ДМС, закордонній дипломатичній установі до прийняття рішення про визнання його недійсним і подальшого анулювання і знищення згідно з пунктами 110-113 цього Порядку або повернення заявнику.

Вилучений закордонною дипломатичною установою, визнаний недійсним відповідно до абзацу дев`ятого пункту 108 цього Порядку паспорт разом з актом про вилучення надсилається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, що здійснив його оформлення, для знищення його згідно з пунктами 110-113 цього Порядку.

Відповідно до пункту 108 Порядку № 302 паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується в разі:

коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації);

виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;

непридатності паспорта для подальшого використання;

припинення громадянства України або скасування рішення про громадянство України;

коли він заявлений як втрачений або викрадений та прийнято рішення про оформлення нового паспорта;

смерті особи, якій було видано такий паспорт;

закінчення строку його дії або прийняття рішення про обмін такого паспорта до закінчення строку його дії;

оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства;

неотримання його заявником протягом року.

У разі подання особою у строки, встановлені законодавством, документів для обміну паспорта у зв`язку із зміною імені паспорт, що підлягає обміну, визнається недійсним з дня подання документів для його обміну.

У разі неподання особою протягом місяця з дати зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації), документів для його обміну за наявності у ДМС відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну відповідної інформації паспорт, який підлягає обміну, визнається недійсним.

Згідно абзаців 2,3 пункту 109 Порядку № 302 у разі виявлення територіальним органом або територіальним підрозділом ДМС паспорта, оформленого територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який припинив діяльність або тимчасово не здійснює свої повноваження, з порушенням вимог законодавства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, які підписуються працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджуються керівником територіального органу ДМС. Висновки разом з матеріалами перевірки надсилаються до ДМС для затвердження. За результатами розгляду та в разі наявності підстав для визнання паспорта таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, висновки затверджуються керівником структурного підрозділу ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, а другий - надсилається територіальному органу ДМС. Висновки та матеріали перевірки зберігаються протягом 75 років.

У разі виявлення ДМС паспорта, оформленого територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який припинив діяльність або тимчасово не здійснює свої повноваження, з порушенням вимог законодавства, керівник структурного підрозділу ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок, який затверджується керівником ДМС або його заступником. Висновок та матеріали перевірки зберігаються протягом 75 років.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що керівником структурного підрозділу ДМС була проведена відповідна службова перевірка з приводу виявлення паспорта, оформленого територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який припинив діяльність, з порушенням вимог законодавства та за результатами якої було б складено висновок та акт про вилучення паспорта ОСОБА_1 , а останньому видано відповідну довідку про вилучення паспорта.

Враховуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням вимог частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та з метою повного й ефективного захисту прав позивача, суд приходить висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неналежному розгляді питання щодо оформлення і видачі позивачу паспорту громадянина України на підставі поданих ним документів у порядок та спосіб, визначені Порядком №302 та зобов`язанні повторно розглянути заяву-анкету №1671309 позивача для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України від 19 березня 2018 року разом з доданими до неї документами та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо навмисного порушення ним положень, передбачених п.п. 1), 2), ч. 1 ст. 60 Закону України «Про запобігання корупції», суд виходить з наступного.

Так, пунктами 1, 2 частини 1 статті 60 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особам, зазначеним у пунктах 1, 2, 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, а також особам, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, забороняється: 1) відмовляти фізичним або юридичним особам в інформації, надання якої цим фізичним або юридичним особам передбачено законом; надавати несвоєчасно, недостовірну чи не в повному обсязі інформацію, яка підлягає наданню відповідно до закону.

Суд звертає увагу, що підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою є неналежний розгляд заяви-анкети про оформлення та видачу паспорта громадянина України та, відповідно, не прийняття рішення за результатом розгляду цієї заяви-анкети, а не відмова в інформації, надання якої передбачено законом або не надання несвоєчасно, недостовірної чи не в повному обсязі інформації, яка підлягає наданню відповідно до закону.

Більш того, суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач відмовив позивачу саме у наданні інформації, або несвоєчасно надав таку інформацію, або надав недостовірну чи не в повному обсязі інформацію, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необгрунтованість вказаних позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо навмисного порушення ним положень, передбачених статтями 15, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», суд звертає увагу на наступне.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Як вже зазначалось судом, судом встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду питання щодо оформлення і видачі позивачу паспорту громадянина України на підставі поданих ним документів, тобто, спірні правовідносини виникли між сторонами, не у зв`язку зі зверненням позивача до відповідача з відповідною заявою в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», а саме у зв`язку з порушенням відповідачем Порядку №302 при розгляді документів позивача на видачу паспорта громадянина України, тому з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, суд наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази звернення позивача до відповідача з будь-якими заявами відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо навмисного порушення ним положень, передбачених пунктами 8, 24, 43, 100, 101 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року, суд зазначає, що судом була встановлена протиправна бездіяльність відповідача та порушення з боку останнього приписів вказаного Порядку №302, а тому додаткове встановлення порушення відповідачем конкретних пунктів цього Порядку, в даному випадку, є недоцільним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо навмисного порушення ним конституційних прав позивача, які передбачені у статтях 21, 22, 25, 33, 38, 40, 41, 42, 43 Конституції України, суд звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У відповідності до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 38 Конституції України передбачено, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

У статті 40 Конституції України зазначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 42 Конституції України передбачено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Підприємницька діяльність депутатів, посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом. Держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом вже неодноразово зазначалось, що предметом даного спору є неналежний розгляд заяви-анкети про оформлення та видачу паспорта громадянина України та, відповідно, не прийняття рішення за результатом розгляду цієї заяви-анкети.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині порушення конституційних прав, позивач посилається на те, що відповідач, не видаючи йому паспорт, штучно позбавляє останнього громадянства України, права на вільний вибір місця проживання та права вільно залишити територію України, права вільно обирати та бути обраним, права набути право власності на нерухоме та рухоме майно та права на отримання у власність грошей у відділеннях банків, а також права на працю та можливість займатись підприємницькою діяльністю.

Суд звертає увагу, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що стосовно останнього з боку інших фізичних чи юридичних осіб виникли сумніви з приводу його громадянства, також не надано доказів, що позивача обмежували у користуванні або виселяли, або в будь-який інший спосіб позбавляли права на вільний вибір місця проживання, також не надано доказів, що позивач вчиняв дії, направлені на вільне залишення території України, проте, йому було відмовлено у цьому, як і не надано доказів, що позивач мав наміри вільно обирати та бути обраним та йому було відмовлено в реалізації цих його прав. Більш того, позивачем не доведено, що він мав намір набути право власності на нерухоме та рухоме майно, отримати у власність грошові кошти у відділеннях банків та йому було відмовлено з підстав відсутності паспорта громадянина України, при цьому, позивачем також не надано й доказів, що він намагався працевлаштуватись або займатись підприємницькою діяльністю, проте, йому було відмовлено у прийнятті на роботу або у видачі документів, які дозволяють займатись підприємницькою діяльністю.

Наведене в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог в частині самостійного визначення спричиненої моральної шкоди та стягнення її за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не визначив розмір завданої моральної шкоди, а самостійне визначення судом розміру моральної шкоди не передбачено чинним законодавством та виходячи зі змісту предмету та підстав позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій та оскаржуваного рішення не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких підстав та враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, зокрема,

- про вихід за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неналежному розгляді питання щодо оформлення і видачі позивачу паспорту громадянина України на підставі поданих ним документів у порядок та спосіб, визначені Порядком №302;

- про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити дії, але в іншій редакції, а саме, «зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву-анкету №1671309 позивача для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України разом з доданими до неї документами та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду»

- про відмову у задоволенні інших позовних вимог.

Стосовно вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача за завдані йому ним матеріальні (реальні) збитки у сумі 25000,00 грн, суд виходить з наступного.

Так, з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що позивач фактично просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу, а не матеріальні (реальні) збитки.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що до матеріалів справи долучено договір №01/01/19 про надання адвокатських послуг від 08 січня 2019 року, укладений між адвокатом Гуляєвим Л.О. та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого адвокат прийняв на себе сумлінне надання адвокатських послуг, у зв`язку з юридичним супроводженням справи ОСОБА_1 , пов`язаної з проблемами у оформленні його паспорту, факту підробки невідомими особами штампу у його паспорті, у всіх органах ДМС України усіх правоохоронних органах (поліції та прокуратури), а також і в усіх судових органах України усіх інстанцій, без будь-якого обмеження повноважень.

Розділом 3 цього договору визначено порядок розрахунків за даним договором.

Також, у матеріалах справи наявна копія ордеру на надання правової допомоги від 18 січня 2019 року серії МК № 020102, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 08 січня 2019 року №01/01/19.

Як вбачається з наданого суду протоколу №1 узгодження виконання конкретних послуг та їх ціни за договором від 08 січня 2019 року, сторони погодили, що вартість 1 години роботи адвоката по складанню правових документів по справі буде не менше як 960,50 грн.

Відповідно до акта виконаних робіт №1 по договору про надання адвокатських послуг №01/01/19 від 08 січня 2019 року загальна сума разом з авансом за надані адвокатом послуги складає 25000,00 грн, яка, як вказано у цьому акті, сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі.

При цьому, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт сплати позивачем грошової суми у розмірі 25000,00 грн, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що останнім дійсно було сплачені послуги адвоката Гуляєва Л.О. , а тому вказана сума не підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 384,20 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, яка полягає у неналежному розгляді питання щодо оформлення і видачі ОСОБА_1 паспорту громадянина України на підставі поданих ним документів у порядок та спосіб, визначені Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ) повторно розглянути заяву-анкету №1671309 ОСОБА_1 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України від 19 березня 2018 року разом з доданими до неї документами та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова