Справа № 640/9499/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2019 року № 640/9499/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженні, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на наземному транспорті

третя особа Голова Державної служби України з безпеки на наземному транспорті

Ноняк М.В.

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на наземному транспорті (далі по тексту - відповідач, Укртрансбезпека), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Голови Державної служби України з безпеки на наземному транспорті Ноняк М.В. (далі по тексту - третя особа) з наступними позовними вимогами:

- визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ відповідача від 03 травня 2019 року №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити позивача на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 04 травня 2019 року, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді - начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу: за період з 04 травня 2019 року по 31 травня 2019 року - 15 720,20 грн., з 01 червня 2019 року і по день прийняття рішення суду по суті заявлених вимог - обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 12 069,00 грн.;

- допустити негайне виконання рішень в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 04 травня 2019 року, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді - начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за 1 місяць;

- стягнути з відповідача на користь позивача усі судові витрати, в тому числі понесені витрати на професійну правничу допомогу;

- зобов`язати відповідача у встановлений законом строк подати звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/9499/19 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні, продовжено відповідачу строк на виконання ухвали від 07 червня 2019 року в частині надання відзиву на 5 календарних дні з дня отримання ухвали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року відповідача зобов`язано надати суду протягом 5 днів з дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких прийнято оскаржуваний наказ та особової справи позивача.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, який не приймається судом з огляду на наступне.

Частиною першою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме відзиву. Так, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Частиною першою статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року відповідачу продовжено строк на виконання ухвали від 07 червня 2019 року в частині надання відзиву на 5 календарних днів з дня отримання ухвали. Зазначена ухвала отримана відповідачем 06 липня 2019 року згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. При цьому, відзив подано відповідачем до відділення Укрпошти 13 вересня 2019 року, тобто з пропуском встановленого судом строку з урахуванням його продовження, не зазначивши поважності причин пропуску строку подання відзиву та не подавши клопотання про поновлення строку для його подання.

З урахуванням пропуску строку подання відзиву більш ніж на 2 місяці без надання пояснень стосовно поважності причин його несвоєчасного подання, підтверджених належними та допустимим доказами, судом не приймається до уваги відзив на позовну заяву.

10 жовтня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, де зазначено про незгоду з позицією відповідача з приводу заявлених позовних вимог.

Третьою особою пояснень з приводу заявлених позовних вимог не надано.

01 листопада 2019 року відповідачем подано клопотання про залишення без розгляду позовних вимог в частині заявлених майнових вимог стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу: за період з 04 травня 2019 року по 31 травня 2019 року - 15 720,20 грн., з 01 червня 2019 року і по день прийняття рішення суду по суті заявлених вимог - обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у зв`язку з тим, що позивачем не сплачено судовий збір. Клопотання мотивоване тим, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

З приводу зазначеного клопотання суд зазначає, що згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) погодилася з попередніми правовими позиціями Верховного суду України, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не належать до вимог, за пред`явлення яких до роботодавця працівники-позивачі були звільнені від сплати судового збору.

Суд зазначає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різними видами стягнення та, відповідно, регулюються різними правовими нормами.

При цьому, посилання відповідача на висновок Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) не відповідає фактичним матеріалам справи, оскільки позивач не просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням чого клопотання не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 з 20 серпня 2014 року обіймав посаду заступника начальника Управління Укратрансінспекції у Черкаській області по 23 жовтня 2016 року, з 24 жовтня 2016 року позивач обіймав посаду начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг.

Згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача, 01 травня 2016 року йому присвоєно 6 ранг державного службовця, за час роботи на вказаній посаді дисциплінарних стягнень до позивача не застосовувалось.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 03 травня 2019 року №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, з займаної посади з 3 травня 2019 року. Підставою для звільнення визначено попередження ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року, 24 січня 2019 року, лист Первинної профспілкової організації працівників Укртансбезпеки від 27 листопада 2018 року №44, акт про відмову від запропонованої посади від 24 квітня 2019 року №3.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої, четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки.

Згідно наказу Укртансбезпеки від 08 жовтня 2018 року №2192-к «Про попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті» доручено управлінню персоналом вжити заходів в установленому порядку щодо попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті (позивач ознайомлений з наказом 10 жовтня 2018 року).

При цьому, звільненню позивача передувало пред`явлення йому попередження від 10 жовтня 2018 року, де вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2017 року №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб; вищезазначені заходи призвели до змін у структурі та штатному розписі Укртрансбезпеки, в організації праці та її істотних умов. Відповідно до нової структури та штатного розпису Укртрансбезпеки на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 05 жовтня 2018 року №805 позивача повідомлено про зміну істотних умов державної служби; посаду начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг виключено та запропоновано позивачу посаду головного спеціаліста відділу ринкового нагляду та контролю ліцензійних вимог Управління державного контролю на наземному транспорті з посадовим окладом згідно зі штатним розписом - 7500,00 грн. У разі згоди на переведення на вищезазначену посаду позивачу запропоновано подати заяву про переведення; у разі незгоди щодо переведення на запропоновану посаду, відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України, через 2 місяці з дати ознайомлення з цим попередженням ОСОБА_1 буде звільнено на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Також позивачу надано право звільнитись за власним бажанням, за угодою сторін або звільнитись за переведенням до іншого підприємства, установи, організації. Згідно відмітки про ознайомлення з попередженням позивач просив надати йому перелік вакантних посад, що відповідають його досвіду та займаній посаді станом на 10 жовтня 2018 року.

Крім того, позивачу пред`явлено попередження про наступне вивільнення від 24 січня 2019 року, відповідно до якого у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників Укртрансбезпеки та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2017 року №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України», відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 05 жовтня 2018 року №805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік», попереджено про наступне скорочення посади начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, яку обіймає позивач, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження, у зв`язку з чим позивачу запропоновано для переведення посаду головного спеціаліста відділу ринкового нагляду та контролю ліцензійних вимог Управління державного контролю на наземному транспорті з посадовим окладом згідно зі штатним розписом - 7500,00 грн. У разі згоди на переведення на вищезазначену посаду позивачу запропоновано подати відповідну заяву; у разі відмови від переведення на запропоновану посаду, або у разі її відсутності, трудовий договір з позивачем буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно частини четвертої цієї статті вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Також позивачу надано право звільнитись за власним бажанням, за угодою сторін або звільнитись за переведенням до іншого підприємства, установи, організації. Згідно відмітки про ознайомлення з попередженням позивач зазначив, що вказане попередження порушує роз`яснення НАДС №48 р/з від 14.02.2018 щодо застосування ст.43 та 87 Закону України «Про державну службу».

Як вбачається із наявних у справі доказів, позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, а саме посада, яку обіймав позивач, скорочена.

При цьому, підставою для звільнення визначено попередження ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року, 24 січня 2019 року, лист Первинної профспілкової організації працівників Укртансбезпеки від 27 листопада 2018 року №44, акт про відмову від запропонованої посади від 24 квітня 2019 року №3.

Проте, як вбачається зі змісту попередження від 10 жовтня 2018 року позивача попереджено про звільнення у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду, відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

В свою чергу, відповідно до попередження про наступне вивільнення від 24 січня 2019 року попереджено про наступне скорочення займаної посади та про припинення трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду.

Тобто, попередження про наступне вивільнення від 10 жовтня 2018 року та від 24 січня 2019 року містять різні підстави для звільнення позивача у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу» підставою для зміни істотних умов державної служби є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу» підставою для зміни істотних умов державної служби є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Частина третя статті 43 Закону України «Про державну службу» встановлює, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Однак, відповідач не надав доказів, які б підтверджували зміну істотних умов служби та, як наслідок, правомірності зазначення у попередженні від 10 жовтня 2018 року підстав для звільнення відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Водночас, відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначається законодавством про працю.

Згідно пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами для припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до частини третьої статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Згідно положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

При цьому, положеннями статті 42 Кодексу законів про працю визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу зазначених норм слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний був запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади та з`ясувати, наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

При цьому, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник вивільнюється, працював.

Роботодавець є таким, що виконав свій обов`язок з працевлаштування, якщо працівникові запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така ж думка висловлена у постанові Верховного суду від 22 травня 2019 року у справі №813/5500/14, адміністративне провадження К/9901/15302/18, від 18 жовтня 2017 року №6-1723цс17.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, зокрема, скорочено посаду, яку обіймав позивач, останньому запропонована лише одна вакантна посада, яка є нижчою, ніж займана позивачем.

При цьому, на численні звернення представника позивача щодо надання інформації про наявні вакантні посади відповідачем надавалися відповіді, згідно яких не представляється можливим надати інформацію у зв`язку з тим, що жодним нормативно-правовим актом, що регулює питання, пов`язане з обліком працівників бюджетних установ, не передбачено поняття «перелік вакантних посад державних службовців категорії «Б», 6 групи оплати праці, які є в Укртрансбезпеки».

Проте, у додатку до відповіді відповідача від 01 липня 2019 року №4242/09/15-19 міститься інформація щодо посад, по яким станом на 24 січня 2019 року, на 06 лютого 2019, на 24 березня 2019 року, на 25 квітня 2019 року та на 02 травня 2019 року не прийняте рішення працівників Укртрансбезпеки з переліком посад та кількістю вакансій.

Як вбачається з пропозицій від 10 жовтня 2018 року та від 24 січня 2019 року, зазначені посади позивачу запропоновані не були. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідачем, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надано суду жодних пояснень та доказів на підтвердження скорочення чисельності або штату державних службовців з одночасною відсутністю можливості пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі позивачу як і відсутні докази встановлення у ОСОБА_1 наявності чи відсутності переважного права залишення на роботі відповідно до вимог статті 42 Кодексу законів про працю України.

Позивачем, в свою чергу, надано докази на підтвердження наявності вакантних посад станом на 24 січня 2019 року, 06 лютого 2019, 24 березня 2019 року, 25 квітня 2019 року та 02 травня 2019 року у кількості від 78 до 83, які оформлені у вигляді інформації, наданої відповідачем на адвокатський запит.

Крім того, в оскаржуваному наказі в якості підстави для звільнення позивача зазначено наявність погодження Профспілки Укртрансбезпеки, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом.

Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, дозвіл на його звільнення дає той профспілковий орган, до якого звернувся роботодавець.

Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті листом від 07 листопада 2018 року №2503/09/14-18 з проханням погодити розірвання трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України працівників Укртрансбезпеки згідно з додатком. До вказаного листа додано, зокрема, подання про надання згоди на звільнення позивача у зв`язку з виключенням посади, яку він обіймає, наданням ОСОБА_1 10 жовтня 2018 року пропозиції посади та ознайомленням його з попередженням щодо запропонованої посади та про припинення трудового договору на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України у разі незгоди, дата вивільнення - 10 грудня 2018 року.

Листом від 27 листопада 2018 року №44 Профспіла Укртрансбезпеки відповідачу надало погодження розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, зокрема, з ОСОБА_1 Зазначено, що нормами статті 43 Кодексу законів про працю України, статей 38 та 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пунктами 2.1, 2.2, 4.9 Статуту Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті Рада Профспілки прийняла рішення про надання згоди на розірвання трудових договорів за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з працівниками Державної служби України з безпеки на транспорті.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження правомірності надання погодження у встановленому статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» порядку, розгляду подання у присутності позивача.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті суд вважає, що під час судового розгляду справи підтверджено порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, судом не приймається до уваги послання відповідача на акт від 24 квітня 2019 року про відмову ОСОБА_1 - начальник відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, про відмову від запропонованої йому посади головного спеціаліста відділу ринкового нагляду та контролю та контролю ліцензійних вимог Управління державного контролю на наземному транспорті, оскільки відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» не передбачено як підставу для звільнення складання акта про відмову від подання заяви.

Додатково суд зазначає, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог до посад, які зазначені як вакантні у наданій позивачу інформації та які не пропонувалися позивачу в період попередження його про наступне вивільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності застосування до позивача пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та про порушення процедури звільнення із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та про задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи неправомірність прийняття відповідачем наказу від 03 травня 2019 року №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 », суд дійшов висновку також про задоволення вимоги ОСОБА_1 шляхом поновлення його на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 06 травня 2019 року, оскільки 04 травня 2019 року є вихідним днем.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки №949, виданої позивачу, заробітна плата за березень 2019 року складає 11803,00 грн., за квітень 2019 року - 19637,71 грн. Кількість робочих днів у березні 2019 року становить 20 днів, квітень 2019 року - 20 днів. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача складає 11803,00 грн. + 19637,71 грн.=31440,71 грн./40 робочих днів = 786,02 грн.

травень 19 днів

червень 18

липень 23

серпень 21

вересень 21

жовтень 22

листопад 6 (по 08 листопада включно) - всього 130 днів.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку 06 травня 2019 року по 08 листопада 2019 року становить 102 182,60 грн. (786,02 грн. * 130 днів).

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 12 069,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що зазнав значних моральних страждань, починаючи з листопада 2018 року, тобто, з часу ознайомлення його з попередженням про наступне вивільнення, так як, отримавши попередження від 10 жовтня 2018 року змушений був неодноразово звертатися устно і письмово із запитами до відповідача щодо надання інформації про вакантні посади, готувати відповідні скарги, що внесло суттєвий дискомфорт у його звичний спосіб життя, вимагало додаткових зусиль, часу, втрати нормальних життєвих зв`язків тощо.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 12069,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку; тому, виходячи з меж розумності, враховуючи період за який виникла заборгованість, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, а тому, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем не доведена правомірність звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій і другій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, позивачем надано в матеріали справи копії договору від 24 квітня 2019 року про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019, рахунку №ФО-01 від 06 травня 2019 року на суму 10500,00 грн. зі складання (підготовки) позовної заяви, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, рахунку №ФО-02 від 25 липня 2019 року на суму 3000,00 грн. зі складання (підготовки) та подання адвокатського запиту, клопотання про приєднання доказів, ознайомлення з матеріалами справи, акту №01 наданих послуг від 14 серпня 2019 року, №02 від 14 серпня 2019 року, копії квитанцій про оплату правових послуг на загальну суму 13500,00 грн. з випискою банку.

Частинами п`ятою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки відповідачем не заперечується розмір та співмірність витрат на правову допомогу, заявлену позивачем, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 13500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на наземному транспорті (01135, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 14, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Голови Державної служби України з безпеки на наземному транспорті Ноняк М.В. (01135, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 14) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на наземному транспорті від 03 травня 2019 року №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 06 травня 2019 року.

4. Стягнути з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 102 182,60 грн (сто дві тисячі сто вісімдесят дві гривні 60 копійок).

5. Стягнути з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч).

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

7. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

8. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13500,00 грн (тринадцять тисяч п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова