Справа № 540/687/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 р.м. ОдесаСправа № 540/687/19

Головуючий в І інстанції: Хом?якова В.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 24.05.2019 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Арбітражного керуючого ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року по справі за адміністративним позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання дій противоправними, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в якому позивач просив: визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки від 21.03.2019 року № 5 відносно арбітражного керуючого ОСОБА_1.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України № 175/5 від 25.01.2013 року ОСОБА_1 видано свідоцтво № 13 від 30.01.2013 року про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) без обмеження строку дії.

Згідно матеріалів справи, 06.03.2019 року на електрону пошту арбітражного керуючого ОСОБА_1. Головним територіальним управлінням юстиції у Херсонській області було надіслано повідомлення про проведення позапланової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 04.03.2019 року № 6.

Засобами поштового зв`язку вказане повідомлення отримано позивачем 15.03.2019 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення цього повідомлення.

Згідно наведеного повідомлення від 04.03.2019 року № 6, відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013 року № 1284/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2013 року, та доручення Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 04.03.2019 року № 6, у період з 21.03.2019 року по 25.03.2019 року за місцезнаходженням ВАТ «ХБК», а саме: пл. ім. Павла Дубинди, м. Херсон, 73008 (пл. 50-річчя утворення СРСР, м. Херсон, 73008) буде проведено позапланову виїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 у строк з 14.03.2019 року по 18.03.2019 року.

Також, у зазначеному повідомленні вказано, що під час перевірки буде перевірятись: додержання вимог законодавства арбітражним керуючим ОСОБА_1 під час виконання ним відповідних повноважень у справі № 5/31-Б-09 про банкрутство ВАТ «Херсонський бавовняний комбінат» з питань, викладених у скарзі Регіонального відділення Фонду Державного майна в Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 27.12.2018 року № 08-04-04594 щодо вжиття відповідних заходів стосовно державного майна, яке перебуває на балансі ВАТ «ХБК».

Окрім цього, у повідомленні зазначено, що позивачу необхідно у термін до 21.03.2019 року надати комісії пояснення з предмета перевірки і копії матеріалів інвентаризації, завірених належним чином, шляхом їх подачі до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області за адресою: м. Херсон, вул. Потьомкінська, 42/14.

21.03.2019 року відповідачем був складений акт № 5 про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки, зокрема, згідно якого 20.03.2019 року на адресу Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від позивача надійшли пояснення та ксерокопія документів з предмета перевірки, які не завірені належним чином. Так, відповідач зазначив, що отримані комісією письмові пояснення арбітражного керуючого ОСОБА_1. підписані ним, проте, засвідчені печаткою підприємства, а також до письмових пояснень додані ксерокопії документів, зазначені у додатку, які прошито та на останній сторінці підписані і також скріплені печаткою підприємства ВАТ «ХБК», що не відповідає вимогам Правил організації діловодства та архіву арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 15.03.2013 року № 447/5.

Крім того, у наведеному акті зазначено, що комісією з перевірки 21.03.2019 року здійснено виїзд за місцем знаходження ВАТ «Херсонський бавовняний комбінат», а саме: пл. ім. Павла Дубинди, м. Херсон, 73008 (пл. 50-річчя утворення СРСР, м. Херсон, 73008) та встановлено відсутність вказаного арбітражного керуючого.

Враховуючи, що арбітражним керуючим ОСОБА_1. не забезпечено у день перевірки належні умови та доступ до будівель, споруд та інших приміщень банкрута для проведення перевірки, комісія дійшла до висновку про відмову арбітражним керуючим у проведенні перевірки.

Позивач не погодився з діями комісії Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки від 21.03.2019 року № 5, тому звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер, натомість, акт від 21.03.2019 року № 5 не породжує обов`язкових юридичних наслідків, оскільки на наслідками його розгляду приймається рішення по суті визначеного питання.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України, в рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення саме суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

У заявленому позові позивач просить: визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки від 21.03.2019 року № 5 відносно арбітражного керуючого ОСОБА_1.

В свою чергу, випадки та підстави для складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки, а також наслідки складання такого акта визначає Порядок контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), який розроблено відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013 року № 1284/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 липня 2013 року за № 1113/23645).

Так, відповідно до п.п. 4.1, 4.7 вказаного Порядку у разі проведення виїзної перевірки комісія в перший день перевірки зобов`язана прибути на місце проведення перевірки, визначене у дорученні на проведення перевірки, а арбітражний керуючий зобов`язаний забезпечити умови для проведення перевірки.

При відмові арбітражного керуючого в проведенні перевірки складається акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки (додаток 6) у двох примірниках та перевірка закінчується в момент встановлення факту відмови.

Відмовою арбітражного керуючого в проведенні перевірки вважаються:

- відсутність арбітражного керуючого або його уповноваженого представника під час проведення перевірки у час та у місці, визначені органом контролю в повідомленні про проведення перевірки, у разі належного повідомлення арбітражного керуючого про проведення перевірки;

- безпідставне ненадання або надання не в повному обсязі без обґрунтованих пояснень арбітражним керуючим у визначені органом контролю терміни документів згідно з переліком, викладеним у повідомленні про проведення перевірки органу контролю;

- ненадання арбітражним керуючим на письмову вимогу комісії документів, які стосуються предмета перевірки, у разі якщо без цих документів проведення перевірки є неможливим;

- безпідставна відмова арбітражного керуючого в доступі комісії та інших осіб на територію, до будівель, споруд та інших приміщень боржника (банкрута) у випадках, передбачених цим Порядком, або до приміщення контори (офісу) арбітражного керуючого.

Відомості, включені до акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки, повинні бути підтверджені документально, а відповідні документи є невід`ємною частиною цього акта.

Один примірник акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки вручається арбітражному керуючому або у разі його відсутності не пізніше наступного робочого дня надсилається арбітражному керуючому рекомендованим листом та електронною поштою другий зберігається в органі контролю.

Акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки є підставою для внесення до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень. Орган контролю протягом трьох робочих днів з дати підписання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки вносить пропозицію до структурного підрозділу Мін`юсту щодо внесення до Дисциплінарної комісії подання про накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення. До цієї пропозиції орган контролю додає акт про відмову з усіма документами, що є його невід`ємною частиною.

Згідно п.п. 7.1, 7.5, 7.6 цього ж Порядку підставами для накладення на арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення є відмова арбітражного керуючого в проведенні перевірки.

Рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення може бути прийняте Дисциплінарною комісією протягом двох місяців з дня виявлення проступку, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення Дисциплінарною комісією враховуються ступінь вини арбітражного керуючого, обставини вчинення порушення, тяжкість вчиненого ним проступку, а також факти притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності в минулому.

Аналізуючи вказані положення чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що вчинення дій суб`єктом владних повноважень - відповідачем, зокрема, щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки є способом реалізації наданої такому суб`єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб`єкту владних повноважень-відповідачу.

При цьому, із вказаних положень Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих вбачається, що самі по собі дії відповідача щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи.

Правові наслідки несе акт індивідуальної дії - рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення, прийняте на підставі складеного акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки.

Саме воно має вплив на права та інтереси особи щодо якої прийнято рішення про проведення перевірки в порядку контролю за діяльністю арбітражного керуючого.

Колегія суддів зазначає, що акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, який має обов`язкову силу для виконання, і не спричиняє виникнення наслідків для суб`єктів публічно-правових відносин інакших, ніж обов`язок відповідного органу щодо його розгляду. Дії відповідача щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки не породжує правовідносин, що б могли бути предметом спору, оскільки Закон не виключає, що на підставі цього акта взагалі не буде прийнято будь-якого рішення, зокрема, Дисциплінарна комісія може прийти до висновку і про відсутність підстав для притягнення арбітражного керуючого до відповідальності у зв`язку із відмовою від проведення перевірки.

Складання відповідачем акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки не порушує і не може порушувати права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин, оскільки цей акт є лише підставою для внесення до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень. Саме ж рішення за результатами розгляду внесеного подання приймає відповідний орган або посадова особа, яким він адресований. Наведені в ньому факти і висновки можуть бути лише підставою, якщо з ними погодиться орган, якому він адресований, для прийняття відповідного рішення і лише за наслідками такого рішення можуть виникнути правовідносини, що можуть бути предметом спору.

Тобто, доводи позивача, які ним наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, щодо виконання ним обов`язків при проведенні перевірки стосовно нього, як арбітражного керуючого, та як наслідок відсутність підстав для складання акта про відмову у проведенні перевірки не можуть прийняті до уваги судом в межах розгляду даної справи, оскільки самі по собі дії відповідача щодо складання такого акта не тягнуть для позивача ніяких правових наслідків.

В даному випадку суд не наділений повноваженнями щодо оцінки дій відповідача щодо проведення оскаржуваної перевірки в певний день та щодо складання акта про відмову в проведенні перевірки, оскільки зазначені доводи позивача можуть бути оцінені Дисциплінарною комісією при розгляді подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень, складеного на підставі акта про відмову у проведенні перевірки, та в подальшому такі доводи позивача можуть бути оцінені судом при розгляді справи щодо оскарження рішення про накладення дисциплінарного стягнення, якщо таке буде прийнято.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача не підлягають задоволенню через відсутність порушення його прав діями відповідача, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає об`єкту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Колегія суддів зазначає, що в поданій апеляційній скарзі, як на порушення своїх прав оскаржуваними діями відповідача у даній справи, позивач посилається на те, що акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки від 21.03.2019 року № 5 є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Проте, наданими самим позивачем під час апеляційного розгляду доказами підтверджено наведений вище висновок суду про те, що самі по собі дії відповідача щодо складання акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для позивача. Так, згідно наданої позивачем копії листа Міністерства юстиції України від 24.05.2019 року № 1930/9.3.1/13-19, Дисциплінарною Комісією прийнято рішення про відхилення подання про накладення дисциплінарного стягнення на позивача, яке внесено до Комісії на підставі акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки від 21.03.2019 року № 5.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Арбітражного керуючого ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 11.11.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька