Справа № 420/6610/19
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6610/19
УХВАЛА

08 листопада 2019 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши заяву АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за вхід. №41661/19 від 07.11.2019 р. про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» про забезпечення позову в якій заявник просить суд:

заборонити Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг проводити позапланову перевірку виконання АТ «Одеська ТЕЦ» вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 02 липня 2019 року № 1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання» на підставі постанови НКРЕКП від 24.10.2019 № 2244 до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами судового розгляду даної адміністративної справи по суті.

Подана заява обґрунтована, наступним:

24.10.2019 року НКРЕКП прийнято постанову №2244 про проведення позапланової виїзної перевірки АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ».

Оскаржувана постанова №2244 від 24.10.2019 року прийнята з приводу перевірки усунення порушень та перевірки виконання АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» () вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 02 липня 2019 року №1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 року №420/4866/19 відкрито провадження по справі за позовом АТ «Одеська ТЕЦ» до НКРЕКП про визнання протиправними та скасуванні постанов від 02.07.2019 року №1325.

У справі «Веllеt V. Frаnсе» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Оскільки, АТ «Одеська ТЕЦ» вважає, що постанова від 02 липня 2019 року №1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання» порушує її права, скористалось правом наданим ст. 55 Конституції України на її оскарження.

При цьому, остаточне рішення по справі №420/4866/19 ще не прийнято. Отже, в разі визнання судом протиправною постанову від 02.07.2019 року №1325 та її скасуванню (про виконанню якої має бути проведена перевірка), позивач мав абсолютно законне право її не виконувати.

Вважаємо, що є очевидними ознаки протиправності постанови від 24.10.2019 року №2244, прийнятої НКРЕКП, оскільки під час судового оскарження постанови від 02.07.2019 року №1325, Відповідачем було прийнято рішення провести позапланову перевірку з питання виконання цієї постанови.

Відповідно до ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 151 КАС України, зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суддя виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадження якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи зазначену норму КАС України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду клопотання про забезпечення позову без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.ч. 1 - 2ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У ч. 2 ст.151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Із системного аналізу вимог наведених норм слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Заявник обов`язково повинен обґрунтувати своє клопотання і з цією метою подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову. Доказами у даному випадку вважатимуться будь-які відомості, що вказують на ймовірне порушення чиїхось прав (свобод, інтересів) під час провадження у справі. При цьому тягар доказування при розгляді клопотання покладається виключно на заявника.

Разом з тим, із поданої заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову не вбачається, а заявником, у поданій заяві лише вказано на протиправність дій відповідача, не наведено суду істотних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача або ж вказували на наявність очевидних ознак протиправності дії суб`єкта владних повноважень, та порушення у зв`язку із цим прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.

Частиною 1, 3 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заява про забезпечення позову подається у письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, у тому числі й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Таким чином, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку суб`єкта владних повноважень, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачів (заявників).

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише у разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивачів.

У свою чергу, судом не встановлено, а заявником у заяві не доведено існування жодної з обставин, передбачених частиною 2 статті 150 КАС України, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг проводити позапланову перевірку виконання АТ «Одеська ТЕЦ» вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 02 липня 2019 року № 1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ», що стосуються предмета спору у іншій адміністративній справі № 420/4866/19.

При цьому, суддя звертає увагу, що у даному випадку така обов`язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача" у спірних правовідносинах може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин у справі №420/4866/19 де предметом розгляду є Постанова від 02 липня 2019 року № 1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ», яка слугувала підставою для прийняття Постанови №2244 від 24.10.2019 р., а також оцінки належності, допустимості і достовірності, як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Заявник у поданій заяві вказує на приписи ч. 5 ст. 151 КАС України, де зазначається, що зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

«Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично - діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин».

До такого правового висновку 18.09.2019 року дійшла Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №9901/284/19 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування Указу Президента України від 21 травня 2019 року №304/2019 «Про призначення ОСОБА_3 Главою Адміністрації Президента України».

З огляду на наведене вище та загальновідомі ознаки й властивості нормативно-правового та індивідуального актів, суддя приходить до висновку, що Постанова НКРЕКП №2244 від 24.10.2019 р. є актом індивідуальної дії, а тому посилання заявника на положення ч.5 ст.151 КАС України не грунтуються на приписах національного законодавства.

Крім того, суддя вважає, що забезпечуючи такий позов шляхом заборони Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг проводити позапланову перевірку виконання АТ «Одеська ТЕЦ» вимог постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 02 липня 2019 року № 1325 «Про накладення штрафу на АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за порушення ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання» на підставі постанови НКРЕКП від 24.10.2019 № 2244 до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами судового розгляду даної адміністративної справи по суті, і якому ще не надано офіційну правову оцінку в межах оскарження та без застосування принципів адміністративного судочинства, зокрема, таких як гласності і відкритості, змагальності тощо, суд фактично ухвалює рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Отже, суддя не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 9, 150, 151, 154, 243, 248, 256, 294 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ» за вхід. №41661/19 від 07.11.2019 р. про забезпечення позову.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена.

Приписами ч. 2 ст. 256 КАС України встановлено, що ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.