Справа № 480/69/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 р. Справа № 480/69/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ральченка І.М.

суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Ральченка І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 суддя С.М. Гелета, повний текст складено 19.04.19 по справі № 480/69/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області третя особа Державна фіскальна служба України

про стягнення заробітної плати за час затримки виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути з Головного управління ДФС у Сумській області середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 22.12.2016 року по день ознайомлення із наказом про поновлення на посаді 17.09.2018 року з розрахунку 310,47 грн. середньоденного заробітку у розмірі 134433,51 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, з огляду на що скасуванню не підлягає.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_2 з 2003 року працювала в податкових органах на різних посадах.

Наказом Міністерства доходів і зборів України № 1347-о від 13.06.2013 року ОСОБА_2 призначена на посаду начальника Конотопської ОДПІ Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Сумській області.

Наказом Міністерства доходів і зборів України № 36-0 від 17.10.2016 року, який оголошено позивачу наказом Головного управління ДФС у Сумській області від 18.10.2016 року № 269-0, припинено перебування ОСОБА_2 на державній службі та звільнено з посади начальника Конотопської ОДПІ Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Сумській області у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Зазначений наказ позивачем оскаржений у судовому порядку та за наслідками судового розгляду постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2016 року по справі № 818/1431/16, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 року, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України № 36-0 від 17.10.2016 року "Про звільнення ОСОБА_2 ".

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Сумській області № 269-0 від 18.10.2016 року "Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України № 36-0 від 17.10.2016 року".

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Сумській області.

Стягнуто з Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Сумській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.10.2016 року по 21.12.2016 року в розмірі 14281,62 грн.

Фактичне виконання зазначеного судового рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Сумській області відбулось 07.09.2018 року відповідно до наказу Державної фіскальної служби України № 1618-0 від 07.09.2018 року «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_2 ».

Наказом Головного управління ДФС у Сумській області від 13.09.2018 року № 232-о «Про оголошення наказу ДФС України від 07.09.2018 року №1618-о» наказ щодо поновлення на посаді оголошено ОСОБА_3 .

До відома позивача зазначений наказ доведено 17.09.2018 року, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 на наказі Головного управління ДФС у Сумській області від 13.09.2018 року № 232-о.

Враховуючи допущену відповідачем протиправну затримку виконання рішення щодо поновлення на посаді, ОСОБА_2 зазначала про право на отримання середнього заробітку за час затримки, про що звернулась до суду із відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період позивач була працевлаштована, була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та отримала прибуток, що перевищує розмір належного до виплати середнього заробітку за час затримки, з огляду на що відсутні підстави для стягнення з відповідача таких сум, що відповідає вимогам ст. 236 КЗпП України щодо стягнення різниці у заробітку за час затримки.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В силу ч. 6 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частинами 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 27.06.2019 року у справі № 821/1678/16.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, слід враховувати факт працевлаштування ОСОБА_2 у спірних період та отримання нею певного доходу, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу/затримки виконання рішення про поновлення на роботі та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16, від 24.09.2019 року у справі № 826/16191/17.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_2 виник у період з 19.10.2016 року (наказ Міністерства доходів і зборів України № 36-0 від 17.10.2016 року, наказ Головного управління ДФС у Сумській області від 18.10.2016 року № 269-0) по 17.09.2018 року (фактичне доведення до відома позивача наказу Головного управління ДФС у Сумській області від 13.09.2018 року № 232-о «Про оголошення наказу ДФС України від 07.09.2018 року №1618-о»).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середня заробітна плата ОСОБА_2 на день звільнення складала 310,47 грн., що не оскаржується сторонами по справі.

Враховуючи загальну тривалість вимушеного прогулу позивача при затримці виконання судового рішенняі у період з 19.10.2016 року по 17.09.2018 року, беручи до уваги постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2016 року, якою з Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Сумській області стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 19.10.2016 року по 21.12.2016 року, колегія суддів доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середня заробітна плата за період з 22.12.2016 року по 17.09.2018 року.

Отже, у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі розмір середньої заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає:

- з 22.12.2016 року по 31.12.2016 року - 7 робочих днів;

- з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 248 робочих днів;

- з 01.01.2018 року по 17.09.2018 року - 177 робочих днів;

- загальна кількість робочих днів - 432.

Оскільки, середньоденна заробітна плата позивача складала 310,47 грн, то середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 22.12.2016 року по 17.09.2018 року складає 134123,04 грн. (310,47 х 432).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими за виключенням здійсненого позивачем розрахунку належної до сплати суми середнього заробітку внаслідок невірного визначення кількості застосованих при цьому робочих днів, а саме - 433 дні замість вірного - 432 дні.

Також, колегія суддів доходить висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає стягненню саме з Головного управління ДПС у Сумській області, оскільки при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов`язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов`язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов`язку є порушенням його трудових гарантій.

ОСОБА_2 займаючи посаду начальника Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області перебувала у трудових відносинах саме з Конотопською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Сумській області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року № 296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання як структурних підрозділів до відповідних територіальних органів Служби за переліком згідно з додатком.

Додатком до зазначеної постанови, зокрема визначено, що Конотопська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Сумській області.

У той же час, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 року "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, а також реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2. Згідно з додатками 1 та 2 даної Постанови утворено Головне управління ДПС у Сумській області, до якого приєдналось Головне управління ДФС у Сумській області.

Так, позивача поновлено на посаді у виконання судового рішення відповідно до наказу Державної фіскальної служби України № 1618-0 від 07.09.2018 року «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_2 » та наказу Головного управління ДФС у Сумській області від 13.09.2018 року № 232-о «Про оголошення наказу ДФС України від 07.09.2018 року №1618-о» наказ щодо поновлення на посаді оголошено ОСОБА_3 .

Крім того, колегія суддів зауважує, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 19.10.2016 року по 21.12.2016 року здійснена саме Конотопською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Сумській області.

Таким чином, враховуючи, що Головне управління ДПС у Сумській області є фактично правонаступником Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області, колегія суддів доходить висновку, що саме до цієї установи перейшли обов`язки щодо відшкодування усіх витрат, пов`язаних з незаконним звільненням працівника.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо позовних вимог, внаслідок чого оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 по справі № 480/69/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 22.12.2016 року по 17.09.2019 року у розмірі 134123 (сто тридцять чотири тисячі сто двадцять три) грн. 04 коп.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов
Постанова складена в повному обсязі 11.11.19.