Справа № 320/712/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/712/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 26 серпня 2018 року за № Ф-8887-17/2474 у розмірі 6633 грн. 95 коп.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана вимога є правомірною та обґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.07.1996 Київської обласною радою народних депутатів позивачу було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контрою у 1986-1996 р. (категорії 4) серії НОМЕР_1 .

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 19.09.2012 (бланк серії НОМЕР_3 ), виданого Пенсійним фондом України, та довідки Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 08.02.2019 №742/02, ОСОБА_1 з 02.05.2012 перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком.

Згідно із витягом з реєстру платників єдиного податку від 23.12.2016 позивач з з 09.08.2000 зареєстрований фізичною особою-підприємцем та з 01.01.2016 перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Головним управлінням ДФС у Київській області направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.08.2018 №Ф-8887-17/2474, відповідно до якої позивачу належить сплатити борг з єдиного соціального внеску у сумі 6633,95 грн., з яких 6070,33 грн. - недоїмка, 368,38 грн. - штраф та 195,24 грн. - пеня.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що вимога про сплати боргу (недоїмки) від 26.08.2018 №Ф-8887-17/2474 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів звертає увагу, що надані відповідачем документи містять суперечливі дані щодо періоду, за який позивачу визначені спірні зобов`язання зі сплати єдиного внеску. Так, в одному випадку заборгованість вказана як така, що рахувалася вже станом на кінець 2012 року (а.с. 41), в іншому її було нараховано тільки у 2013 році (а.с. 40). При цьому, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що спірна заборгованість сформувалася у період з І кв. 2012 року по ІІ кв. 2013 року, проте будь-якими доказами це не підтверджує.

Така неоднозначність у позиції відповідача як суб`єкта владних повноважень та у наданих ним документах свідчить про неможливість ним самим достовірно встановити та підтвердити оскаржувані суми заборгованості, що як вірно вказав суд першої інстанції, безумовно свідчить про необґрунтованість оскаржуваної вимоги та відсутність документального підґрунтя (підстав) для її прийняття.

У свою чергу, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла у період, за який позивачу нараховано заборгованість - до 2017 року) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільнялися від сплати за себе єдиного внеску за одночасної наявності двох умов: 1) вони є пенсіонерами за віком або інвалідами; 2) вони отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Як зазначалося, позивач з 02.05.2012 отримує пенсію за віком, а отже у розумінні згаданих положень частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI вона є пенсіонером за віком. Обставини призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, жодним чином не свідчить про те, що така особа не є пенсіонером за віком.

Таким чином, у період, за який позивачу нараховано єдиний внесок вона звільнялася від його сплати в силу частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI. Доказів добровільної участі позивача у спірний період у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідач не надав.

Умова досягнення певного віку як підстави для звільнення від сплати єдиного внеску була включена до частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI лише із набранням чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII. Тому, посилання відповідача в апеляційній скарзі на недосягнення відповідачем загального пенсійного віку у 60 років, колегія суддів відхиляє.

Щодо доводів про те, що позивач лише з 01.01.2016 перебуває на спрощеній системі оподаткування, то суд апеляційної інстанції зазначає, що конструкція пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI для цілей його застування з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI, свідчить, що його дія розповсюджується на всіх без винятку фізичних осіб - підприємців, а не лише тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов