Справа № 1.380.2019.000954
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10226/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу,

суддя(і) у І інстанції Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення 14 год 18 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 18 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці) № ЛВ0067/462/АВ/ФС від 30 січня 2019 року про накладення на нього штрафу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.000954 позов задовольнити повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову ГУ Держпраці № ЛВ0067/462/АВ/ФС від 30 січня 2019 року про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 125190,00 грн. При цьому суд першої інстанції виходив із невідповідності направлення на проведення перевірки від 09 жовтня 2019 року № 0026 вимогам статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Окрім того, суд дійшов висновку про відсутність доказів про допущення позивачем ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору.

У апеляційній скарзі ГУ Держпраці просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що інспекторами праці у ході проведення інспекційного відвідування за фактичним місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 у магазині спортивного харчування «DOPING» (м. Львів, вул. І. Франка, 52), що фіксувалося засобами фото- і відеофіксації, 09 та 10 січня 2019 року за прилавком магазину у години його роботи було виявлено особу, яка назвалася ОСОБА_2 Будь-яких доказів про належне оформлення працевлаштування вказаної особи позивачем не надано. У зв`язку із виявленим порушенням вимог законодавства про працю ГУ Держпраці правомірно було винесено постанову про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу від 30 січня 2019 року № ЛВ0067/462/АВ/ФС у відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у розмірі 125 190 грн.

Окрім того, наполягає на тому, що направлення для проведення інспекційного відвідування від 09 січня 2019 року № 0026 повністю відповідає вимогам статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (Закон № 877-V).

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому звертав увагу апеляційного суду на те, що направлення на проведення перевірки від 09 січня 2019 року містить дописи. Перевірка проводилася у неробочі дні без участі позивача. Функцій торгівлі ОСОБА_2 не здійснював.

Представник ГУ Держпраці у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у ході апеляційного розгляду заперечили обґрунтованість вимог апелянта, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ГУ Держпраці - без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ГУ Держпраці було проведено інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 за результатами якого складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЛВ0067/462/АВ від 10 січня 2019 року.

30 січня 2019 року начальником ГУ Держпраці на підставі висновків цього акту інспекційного відвідування та з урахуванням письмових пояснень позивача на підставі абзацу 2 частини 1 статті 265 КЗпП прийнято оспорювану постанову № ЛВ0067/462/АВ/ФС про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 125190,00 грн.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища (стаття 1 Закону № 877-V)

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 1 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340 визначено, що Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується. Серед основних завданнями Управління Держпраці, визначених в 3 Положення, зокрема, є: - реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; - здійснення державного регулювання і контролю у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки.

Приписами частини 1 статті 259 КЗпП передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 вказаної статті КЗпП встановлено, що центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Процедуру проведення Держпраці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці, застосування статті 259 КЗпП встановлено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема за інформацією ДФС та її територіальних органів.

Пунктами 8 - 10 Порядку № 295 передбачено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Згідно із частиною 1 статті 21 КЗпП трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 статті 24 КЗпП передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно із приписами частини 3 статті 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 265 КЗпП посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Частиною 2 статті 265 КЗпП передбачена відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

При цьому штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку.

Відповідно до матеріалів справи, оскаржувана постанова ГУ Держпраці від 30 січня 2019 року № ЛВ0067/462/АВ/ФС була прийнята на підставі встановлених під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 порушень вимог частини 1 та частини 3 статті 24 КЗпП, що проявилося у допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

Разом із тим, у ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 заперечував здійснення функцій продавця у магазині позивача у день інспекційного відвідування, про що зазначав у своїх письмових поясненнях та під час допиту у суді першої інстанції у якості свідка.

Не підтверджується факт здійснення реалізації товару ОСОБА_2 і показаннями допитаної у якості свідка судом першої інстанції ОСОБА_3 - працівника ГУ Держпраці, а також долученими відповідачем матеріалами відеофіксації інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1

Сам факт перебування ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування у магазині ФОП ОСОБА_1 «DOPING», з яким вони у товариських стосунках, на переконання апеляційного суду, не може беззаперечно свідчити про допуск позивачем його до виконання трудових обов`язків.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції про відсутність у відповідача належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту допущення ОСОБА_2 до роботи ФОП ОСОБА_1 без укладення трудового договору, а отже про відсутність правових підстав для притягнення позивача до відповідальності оскаржуваною постановою ГУ Держпраці № ЛВ0067/462/АВ/ФС від 30 січня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.000954 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 08 листопада 2019 року.