Справа № 540/1801/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1801/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Херсонська виправна колонія (№61)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Державної установи «Херсонська виправна колонія (№61)» (далі-відповідач), в якому просить

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу у день звільнення грошової компенсації за не отримане речове майно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2018р. по 28.08.2019р. в розмірі 197139,67 грн.

Також позивач просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання державної установи "Херсонська виправна колонія (№61)" подати звіт про виконання судового рішення та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 20.04.2004р. по 01.11.2018 р. проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. З 01.11.2018р. позивача звільнено п.7 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) на підставі наказу № 107 о/с від 18.10.2018 р. При звільненні з державної установи «Херсонська виправна колонія (№ 61)» позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, у зв`язку із відсутністю фінансування. Станом на день звернення до суду з даним позовом зазначені кошти не виплачені. Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за неотримане речове майно та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2018 р. по 28.08.2019 р. в розмірі 197139,67 грн.

Ухвалою від 04.09.2019р. вказаний позов залишений без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків. Ухвала виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою від 12.09.2019 провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач надіслав до суду відзив, зі змісту якого убачається, що останній заперечує проти позову з наступних підстав. Зокрема, заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально - виконавчої служби України» позивачу було нараховано компенсацію за неотримане речове майно в сумі 7508,39 грн., однак у зв`язку з відсутністю фінансування для виплати компенсації за не отримане речове майно дана сума не була виплачена позивачу. Відповідно до ч. 2 п. 22 вказаної Постанови, грошова компенсація виплачується лише за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Крім того, компенсація за не отримане речове майно не входить до грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. У відповідності до статті 2 Закону України від 19.10.2000 №2050-111 «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру; пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. У даному випадку, грошова компенсація за не отримане речове майно має разовий характер, у зв`язку із неотриманням речового майна, отже не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Зазначене свідчить про те, що виплата даної компенсації не може здійснюватися в порядку передбаченому ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Також відповідач звертає увагу на те, що позивач не звертався до установи із заявою про виплату компенсації за речове майно, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за речове майно.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України у період з 20.04.2004р. по 01.11.2018р.

На підставі наказу №107 о/с від 18.10.2018р. відповідно до п.7 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) підполковника внутрішньої служби, першого заступника начальника установи - заступника начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи установи ОСОБА_1 звільнено з 01.11.2018р.

Надані сторонами примірники наказу не містять вказівки про виплату позивачу грошової компенсації за речове майно.

Календарна вислуга років на день звільнення склала 15 років 10 місяців 22 дня.

Після звільнення позивачу не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Вказану бездіяльність позивач вважає протиправною, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За змістом статті 23 Закону України № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських визначаються Законом України "Про Національну поліцію" і нормами цього закону не передбачено виплату грошової компенсації за речове майно, яке не було отримано під час проходження служби.

Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби на виконання вказаної правової норми визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704.

Цією постановою також не врегульовано питання речового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби.

Натомість постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013р. №578 затверджені: «Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (далі - Порядок №578) та «норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби».

Приписами п.1 Порядку №578, зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до п. 22 Порядку №578, особам рядового і начальницького складу після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що змінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.

Згідно п. 23 Порядку грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку.

Відповідно до п. 60 Порядку для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Аналізуючи зміст п.п.22, 23 Порядку №578, як і його п.60, суд приходить до висновку, що вони регулюють питання забезпечення речовим майном виключно осіб, які перебувають на службі і не поширюються на осіб, вже звільнених зі служби.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що пунктом 27 Порядку №578 установлено, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Отже, спірні правовідносини регулюються п.27 Порядку №578, який передбачає виплату компенсації за неотримане під час служби речове майно.

Ця ж правова норма передбачає альтернативу - особа рядового чи начальницького складу, яка звільняється зі служби, має право або отримати речове майно особистого користування, або отримати за нього грошову компенсацію. Вибір одного з двох альтернативних варіантів відбувається за бажанням особи, тобто залежить від її волевиявлення.

З наведеного випливає, що для реалізації свого права на отримання грошової компенсації за речове майно при звільненні, позивач мав би звернутись до відповідача із заявою (рапортом), в якому висловити своє відповідне бажання.

Саме з фактом волевиявлення позивачем способу компенсації (отримати майно чи грошові кошти) пов`язаний обов`язок відповідача здійснити розрахунок при звільненні.

У даному випадку сторонами не надано до суду доказів щодо наявності вказаних умов.

Так, у матеріалах справи відсутні заява (рапорт) позивача про видачу речового майна особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплату грошової компенсації за нього; рішення начальника установи про видачу позивачу речового майна особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплату грошової компенсації за нього.

Зі змісту відзиву на позовну заяву убачається, що позивач не звертався до установи із відповідною заявою про видачу речового майна або компенсації за нього. Вказаний факт жодним чином не спростовано позивачем. Не вказує позивач на факт звернення до відповідача за виплатою грошової компенсації і у адміністративному позові.

Слід зазначити, що ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.ст.2, 5 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або чи мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст.77 КАС України).

Таким чином, враховуючи, що пункт 27 Порядку №578 чітко визначає, що речове майно або грошова компенсація виплачується за бажанням позивача, а судом встановлена відсутність документально викладеного бажання позивача щодо виплати грошової компенсації за не отримане речове майно і його звернення за її виплатою, тому і бездіяльність відповідача щодо невиплати такої компенсації відсутня, а відповідне право позивача ще не є порушеним.

Крім того, суд звертає увагу, що Порядок №578 не визначає виплату компенсації за неотримане речове майно як таку, що підлягає виплаті саме у день звільнення. Пункт 27 Порядку №578 не містить імперативного припису щодо виплати грошової компенсації за речове майно чи його видачі на день звільнення, а передбачає лише таку можливість, реалізація якої залежить від виявлення ініціативи особою, яка звільняється.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати у день звільнення грошової компенсації за неотримане речове майно, а відтак вважає передчасними і тому також необґрунтованими вимоги про покладення на відповідача обов`язку нарахувати і виплатити цю компенсацію.

Позивач не позбавлений права звернутись до відповідача із заявою про виплату йому грошової компенсації замість неотриманого речового майна особистого користування.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд зазначає наступне.

Ця вимога заснована на твердженні позивача щодо бездіяльності відповідача по невиплаті грошової компенсації за речове майно на день звільнення, тобто вона є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його вчинити дії.

Суд уже вирішив основну вимогу та знайшов її необґрунтованою, дійшовши висновку про відсутність у відповідача обов`язку здійснювати виплату грошової компенсації за неотримане речове майно у день звільнення в тому разі, якщо особа не виявила відповідного бажання.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом вже встановлено, що позивач не реалізував своє право на звернення до установи із відповідною заявою (рапортом) і на виплату грошової компенсації у день звільнення. Враховуючи відсутність обов`язку відповідача у день звільнення сплачувати позивачу компенсацію за не отримане речове майно, відсутній і факт затримки розрахунку при звільненні.

Проаналізувавши наведені норми законодавства та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а отже і про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного суд також відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення та стягнення з відповідача понесених судових витрат..

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи "Херсонська виправна колонія (№61)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 106030000