Справа № 809/1988/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2019 року

Київ

справа №809/1988/13-а

касаційне провадження №К/9901/25942/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 (головуючий суддя - Заверуха О.Б., судді: Гінда О.М., Ніколін В.В.) у справі №809/1988/13-а за поданням Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області 01.07.2013 звернулася до адміністративного суду з поданням до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення коштів в сумі 448532 грн.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 04.07.2013 подання задовольнив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 23.02.2016 скасував постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.07.2013 та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні подання.

Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 та ухвалити нове судове рішення про задоволення подання.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 57.1 статті 57, пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України.

Зокрема, наголошує на тому, що стаття 96 Податкового кодексу України підлягає застосуванню лише у випадку недостатності коштів у власності платника податків для погашення податкового боргу.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Державне міське підприємство «Івано-Іфранківськтеплокомуненерго» є комунальним підприємством, заснованим Івано-Франківською міською радою, майно якого обліковується за ним на праві повного господарського відання.

Податковий борг в сумі 448532 грн., стягнення якого є предметом цього позову, виник у зв`язку з несплатою Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» самостійно узгоджених грошових зобов`язань згідно з податковою декларацією з податку на додану вартість за травень 2013 року.

Податковим органом надсилалися на адресу відповідача перша податкова вимога від 12.05.2004 № 1/1064/14760/24-1-205 на суму 3039947,04 грн. та друга податкова вимога від 14.06.2004 № 2/1269/18768/10/24-1/205 на суму 3180163,64 грн. Такі податкові вимоги отримані Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 14.05.2004 та 18.06.2004 відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями повідомлень про вручення рекомендованих листів.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували зменшення податкового боргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до нуля у період з моменту отримання ним першої та другої податкових вимог і до звернення податкового органу з цим поданням.

Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове - про залишення подання без задоволення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що Податковим кодексом України не передбачено права контролюючого органу на звернення до суду з поданням до комунального підприємства про стягнення податкового боргу. Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що особлива процедура стягнення податкового боргу з комунального підприємства, що регламентована статтею 96 Податкового кодексу України, передбачає звернення до суду з позовом про стягнення саме до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків - комунального підприємства, а у спірному випадку подання безпідставно заявлено безпосередньо до комунального підприємства.

Пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою..

Згідно з пунктом 49.18 статті 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 203.1, 203.2 статті 203 Податкового кодексу України податкова декларація з податку на додану вартість подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Платник податку зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Враховуючи викладені положення податкового законодавства, граничним строком сплати задекларованого Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» у податковій декларації з податку на додану вартість за травень 2013 року грошового зобов`язання в сумі 448532 грн., яке є узгодженим в силу положень пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, був день із датою 30.06.2013.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, така сума грошового зобов`язання відповідачем самостійно погашене не була.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 59.1. статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з пунктом 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Разом з тим, зі змісту вимог підпунктів 6.2.1, 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ вбачається, що у разі, коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків:

- першу податкову вимогу не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання;

- другу податкову вимогу не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

Враховуючи викладене, у разі несплати узгодженої суми податкових/грошових зобов`язань, податковий орган до набрання законної сили Податковим кодексом України повинен був надіслати на адресу платника податку першу та другу податкові вимоги, а починаючи з 01.01.2011 - одну податкову вимогу. При цьому, якщо податковим органом направлено податкову вимогу/податкові вимоги щодо раніше існуючого податкового боргу, а після цього сума податкового боргу збільшилася на суму новоствореного податкового боргу, у податкового органу не виникає обов`язку надсилати платникові податку податкову вимогу на суму новоствореного боргу.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що позивачу надсилалися та отримані ним дві податкові вимоги від 12.05.2004 № 1/1064/14760/24-1-205 та від 14.06.2004 № 2/1269/18768/10/24-1/205 в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ.

Пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України визначено, що орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі..

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 Податкового кодексу України).

Отже, право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня надіслання платникові податків податкової вимоги.

Відповідно до підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з поданням) провадження у справах за зверненням органів державної податкової служби при здійсненні ними передбачених законом повноважень здійснюється на підставі подання таких органів щодо стягнення коштів за податковим боргом.

Згідно з частиною третьою статті 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з поданням) подання подається до суду першої інстанції протягом двадцяти чотирьох годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду.

У ситуації, що розглядається, оскільки 30.06.2013 закінчився строк сплати відповідачем узгодженого податкового зобов`язання з податку на додану вартість за травень 2013 року, то звернення 01.07.2013 податкового органу з цим поданням про стягнення суми податкового боргу за такими зобов`язаннями відповідає дотриманню установленого статтею 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з поданням) строку.

За таких обставин у сукупності, а також враховуючи, що відповідачем не заперечується заявлена до стягнення сума податкового боргу, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення з відповідача податкового боргу у порядку, встановленому чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, а тому підстави для задоволення заявленого подання є обґрунтованими.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо безпідставності заявлення подання про стягнення податкового боргу до комунального підприємства.

Так, статтею 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з поданням) передбачене загальне право щодо ініціювання контролюючим органом непозовного провадження (за поданням) у справах про стягнення податкового боргу з платників податків. При цьому, процесуальний закон не визначає для осіб, які можуть бути відповідачами у таких справах, критерією за ознакою форм власності.

Крім того, як зазначено вище, пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України визначено, що орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Відповідно до підпункту 96.1.1 пункту 96.1 статті 96 Податкового кодексу України у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна комунального підприємства, не покриває суму його податкового боргу і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності у такого боржника власного майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків, з поданням щодо прийняття рішення про виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків. Рішення про фінансування таких витрат розглядається на найближчій сесії відповідної ради.

Пунктом 96.3 статті 96 Податкового кодексу України передбачено, що відповідь щодо прийняття одного із зазначених у п.п. 96.1 та 96.2 цієї статті рішень надсилається контролюючому органу протягом 30 календарних днів з дня направлення звернення.

У разі неотримання зазначеної відповіді у визначений цим пунктом строк або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог контролюючий орган зобов`язаний звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу чи органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.

Системний аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що положеннями Податкового кодексу України встановлено загальний порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі, і комунальних підприємств) перед бюджетом та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: стягнення коштів, які перебувають у власності боржника, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна боржника, яке перебуває у податковій заставі.

Регламентований статтею 96 Податкового кодексу України особливий порядок погашення податкового боргу комунальних підприємств не змінює послідовності реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених статтею 95 Податкового кодексу України.

Норми статті 96 Податкового кодексу України стосуються залучення коштів (майна) органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків, та застосовуються лише тоді, коли процедура стягнення боргу за рахунок коштів, які знаходяться у власності самого платника, передбачена статтею 95 Податкового кодексу України, не призвела до погашення податкового боргу.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що податковий орган звернувся до суду з цим поданням за відсутності відповідних правових підстав та не у спосіб, встановлений законом, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 341, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 у справі №809/1988/13-а скасувати.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.07.2013 у справі №809/1988/13-а залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк