Справа № 826/276/15
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/276/15 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністра юстиції України та Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до Міністра юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною,-

В С Т А Н О В И В:

Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» звернулась до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністра юстиції України Петренка П.Д., що полягає у ненаданні відповіді та в незабезпеченні заходів по реєстрації листів Ініціативної групи вих. № 001/4-14 від 03.12.2014, № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014;

- визнати протиправною бездіяльність Міністра юстиції України Петренка П .Д. , що полягає у порушенні вимог ч. 4 ст. 8 Типового положення - неоприлюдненні на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України документів, підготовлених та наданих йому Ініціативною групою з підготовки установчих зборів по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України;

- зобов`язати Міністра юстиції України Петренка П. Д . здійснити заходи по негайному оприлюдненню документів, підготовлених та наданих йому Ініціативною групою з підготовки установчих зборів по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України з уточненою датою проведення Установчих зборів по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України, відповідно до ч. 4 ст. 8 Типового положення, на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України;

- зобов`язати Міністра юстиції України Петренка П .Д. утриматися від формування та затвердження складу іншої (альтернативної) ініціативної групи з підготовки та проведення установчих зборів по формуванню нового складу громадської ради при Міністерстві юстиції України за ініціативою Міністерства юстиції України та вчиняти будь-які інші дії з підготовки та проведення установчих зборів по формуванню нового складу громадської ради при Міністерстві юстиції України без участі повноважної Ініціативної групи, законно створеної Громадською радою при Міністерстві юстиції України 14.11.2014 (протокол № 9 засідання Громадської ради при Міністерстві юстиції України).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2015 року позов задоволено частково, внаслідок чого, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо нереєстрації та нерозгляду листів Ініціативної групи по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України № 001/4-14 від 03.12.2014, № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014; зобов`язано Міністерство юстиції України зареєструвати та розглянути листи Ініціативної групи по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України № 001/4-14 від 03.12.2014, № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянти зазначають, що вичерпний перелік суб`єктів звернення, чиї листи підлягають реєстрації у міністерстві, визначено пунктом 30.3.2 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 373/5, відповідно до якого у міністерстві проводиться реєстрація запитів та звернень народних депутатів України, Адміністрації Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших державних органів влади, юридичних осіб, громадян.

Отже, судом першої інстанції не взято до уваги, що Ініціативна група не є суб`єктом звернення, чиї листи підлягають реєстрації та розгляду у Міністерстві юстиції України.

Крім того, постановою Уряду від 26.11.2014 № 688 припинено повноваження громадських рад при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів АР Крим, обласних, Київській та Севастопольській міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністраціях, утворених до 22.02.2014, на виконання якої Міністерством юстиції України видано наказ від 06.12.2014 № 2071/5 «Про припинення повноважень Громадської ради при Міністерстві юстиції України». В подальшому, відповідачем розроблено проект постанови КМУ «Про внесення змін до постанов КМУ від 05.11.2008 № 976 і від 03.11.2010 № 996», яким передбачається, зокрема, внесення змін та доповнень до процедури формування складу громадської ради. За результатами обговорення проекту вказаної постанови з громадськістю, останньою висловлено позицію щодо формування Громадської ради при Міністерстві юстиції України після прийняття урядом вказаного проекту постанови.

Відтак, відповідачі наголошують на правомірності непроведення реєстрації листів та ненаданні відповіді за результатами їх розгляду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, при цьому, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю додаткового вивчення матеріалів справи та підготовки пояснень по суті спору. Втім, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цього клопотання з огляду на те, що представник позивача 01.11.2019 був ознайомлений з матеріалами справи та не був обмежений в наданні пояснень, при цьому, клопотання не містить обґрунтувань про причини неможливості участі в судовому засіданні, яке призначене на 14:20 06 листопада 2019 року.

З огляду на викладене та враховуючи, що матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційних скарг, колегія суддів здійснила розгляд справи відповідно до ч.4 ст.229 АС України без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з п. 8 Типового положення про громадську раду при міністерстві, іншому центральному органі виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласній, Київській та Севастопольській міській, районній, районній у мм. Києві та Севастополі державній адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2010 року № 996, для формування складу громадської ради орган утворює ініціативну групу з підготовки установчих зборів за участю інститутів громадянського суспільства. Якщо при органі вже утворена громадська рада, то не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення її повноважень вона утворює ініціативну робочу групу з підготовки установчих зборів для формування нового складу ради. До складу ініціативної групи з підготовки установчих зборів входять представники інститутів громадянського суспільства, в тому числі ті, які є членами діючої громадської ради, та органу, при якому утворюється громадська рада. Не пізніше ніж за 30 календарних днів до проведення установчих зборів орган в обов`язковому порядку оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті та в інший прийнятний спосіб підготовлене ініціативною групою повідомлення про дату, час, місце, порядок проведення установчих зборів, порядок подання заяв для участі в установчих зборах, відомості про склад ініціативної групи та прізвище, ім`я, електронну адресу та номер телефону відповідальної особи.

14 листопада 2014 року Громадська рада при Міністерстві юстиції України сформувала ініціативну групу з підготовки установчих зборів по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України (далі - Ініціативна група), головою якої обрано ОСОБА_3 - голову Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно - правового контролю України», підтвердженням чого є наявний в матеріалах справи витяг з протоколу № 9 чергового засідання Громадської ради при Міністерстві юстиції України.

В подальшому, Ініціативна група зверталась до Міністра юстиції України Петренка П. Д. з листами № 001/4-14 від 03.12.2014, №002/4-14 від 08.12.2014 та №003/4-14 від 23.12.2014 шляхом вкидання таких листів до скриньки для кореспонденції Міністерства юстиції України, яка знаходиться за адресою: м. Київ, провулок Рильський, 10; шляхом відправлення вказаних листів по факсу на номер канцелярії Міністерства юстиції України; а також листи №002/4-14 від 08.12.2014 та №003/4-14 від 23.12.2014 відправлені поштою рекомендованими листами з повідомленням про вручення.

Одержання вказаних листів підтверджується матеріалами справи та не є спірним.

Зі змісту названих листів вбачається, що, зокрема, листами № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014 Ініціативна група відповідно до п. 8 Типового положення про громадську раду при міністерстві, іншому центральному органі виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласній, Київській та Севастопольській міській, районній, районній у мм. Києві та Севастополі державній адміністрації просила оприлюднити на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України документи Ініціативної групи з підготовки установчих зборів по формуванню нового складу Громадської ради при Міністерстві юстиції України.

При цьому, позивач зазначає про те, що 23.12.2014 представники Ініціативної групи звернулись до працівників канцелярії Міністерства юстиції України з метою з`ясувати вхідні номери вищевказаних листів, які 22.12.2014 та 23.12.2014 надіслані факсом, на що працівники канцелярії повідомили, що вони отримали такі листи Ініціативної групи, проте з невідомих для них причин листи не зареєстровані.

Також позивач посилається на те, що у період з 25.12.2014 по 30.12.2014 представники Ініціативної групи неодноразово намагалися з`ясувати вхідні номери надісланих листів та прізвища і посади осіб, які закріплені за ними, як виконавці, проте працівники канцелярії Міністерства юстиції України та особисто начальник Управління документального забезпечення Міністерства юстиції України Руденко Л.В. повідомляли, що листи Ініціативної групи спочатку надходять до приймальні Міністра юстиції України Петренка П . Д. , і лише після їх розгляду останнім можуть надійти на реєстрацію до канцелярії Міністерства юстиції України.

Триваюче ненадання відповіді на звернення Ініціативної групи обумовило звернення позивача до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно щодо непроведення реєстрації листів Ініціативної групи № 001/4-14 від 03.12.2014, № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014, так само як і розгляду вказаних листів та надання на них відповідей. При цьому, колегією суддів першої інстанції не прийнято до уваги твердження відповідачів про те, що Ініціативна група є об`єднанням, утвореним в порушення вимог чинного законодавства, а саме у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2010 року № 996» від 26 листопада 2014 року № 688, з огляду на те, що Ініціативна група сформована Громадською радою при Міністерстві юстиції України та почала свою роботу 14 листопада 2014 року, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 688.

Колегія суддів не може погодитись повною мірою з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (частина перша статті 36 Конституції України).

Громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (частина перша статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частини друга та третя статті 1 вказаного Закону).

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу (частина п`ята статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec(2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року (далі - Рекомендація) неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.

З огляду на вказане, правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначені національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.

Неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства (пункт 11 Рекомендації).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 804/200/22552/17.

Зі статуту Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» вбачається, що воно створено для захисту суспільного ладу України, її політичної, економічної, правової систем, власності, особи, прав і свобод громадян та правопорядку від злочинних посягань та для задоволення і захисту своїх соціальних, економічних, вікових, національно-культурних та інших законних прав та інтересів (п. 1.1 статуту).

Згідно з п. 2.1 статуту, основною метою комітету є здійснення громадського контролю за діяльністю всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових, службових осіб та інших державних службовців, підприємств, установ, організацій, захист прав і свобод членів Комітету, їх соціальних, економічних, вікових, національно-культурних та інших законних прав та інтересів, сприяння захисту власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, встановленого правопорядку, зміцненню законності, запобіганню правопорушенням, вихованню громадян в дусі точного і неухильного дотримання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, сумлінному виконанню громадянами своїх обов`язків та охороні громадського порядку і державного кордону України.

Для здійснення своїх завдань Комітет має право представляти і захищати свої права, права та законні інтереси членів Комітету у державних органах, у тому числі правоохоронних і судових органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях (пункти 2.9.8 та 2.9.9 статуту).

За змістом частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку своє порушене право або інтерес, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням, діями чи бездіяльністю, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

В постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 року по справі №21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 року).

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як-то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.2015 року у справі №21-5361а15 та від 01.12.2015 року у справі №21-3222а15, а також Верховним Судом в постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Так, предметом даного позову є визнання протиправною бездіяльності Міністра юстиції України, що полягає у ненаданні відповіді та в незабезпеченні заходів по реєстрації листів Ініціативної групи № 001/4-14 від 03.12.2014, № 002/4-14 від 08.12.2014 та № 003/4-14 від 23.12.2014.

При цьому, вказані листи підписані Головою Ініціативної групи ОСОБА_8 .

Згідно статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення прав та законних інтересів саме позивача - Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України», оскільки суб`єктом звернення з вищевказаними листами є інший суб`єкт звернення, який, згідно приписів ст. 55 Конституції України, і має право на оскарження таких рішень, дій чи бездіяльності у разі незгоди з ними.

При цьому, КАС України не передбачає права громадської організації бути представником інтересів її члена - фізичної особи у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністра юстиції України та Міністерства юстиції України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до Міністра юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з дня складення повного судового рішення протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 11 листопада 2019 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова