Справа № 814/1274/17
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 р. Справа № 814/1274/17

Категорія: 106020000

Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а також стягнення на користь позивача суддівської винагороди за січень-червень 2017 р. з урахуванням виплати матеріальної допомоги в сумі 156800 грн.

05.07.2017 р. позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", а також стягнути на користь позивача суддівську винагороду за січень-червень 2017 р. з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги, вихідної допомоги в загальній сумі 287604,60 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. 10.07.2019 постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року залишено без змін.

02.08.2019 ОСОБА_1 подала заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, як підставу передбачену п.1 ч.5 ст.361 КАС України, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 р. по справі №814/1274/17 за виключними обставинами відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити заявлені вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 року, згідно частини 5 ст. 361 КАС України, може слугувати підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами. При цьому зазначає, що положення ч. 3 ст. 133 Закону України від 07.07. 2010 року № 2453-VI « Про судоустрій і статус суддів» підлягає застосуванню в його первинній редакції ( застосовуються мінімальні заробітні плати, а не прожиткові мінімуми для працездатних осіб)

У відповідності до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5 - 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається заявник як на підставу перегляду судового рішення, не є виключними, в розумінні положень статті 361 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України однією з підстав для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Як на підставу для перегляду постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 року у даній справі у зв`язку з виключними обставинами заявник посилається на наведений п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України та рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Колегією суддів встановлено, що наведеним рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018:

- визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII та визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

- визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Пунктом 3 наведеного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, вбачається, що рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, на яке посилається заявник, як на підставу для перегляду судового рішення у даній справі у зв`язку із виключними обставинами, визнано неконституційними положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, тобто, положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції згідно Закону № 192-VІII, що набрав чинності 28.03.2015 року.

При цьому, вказані положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення від 04.12.2018 року № 11-р/2018.

Крім того, частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Таким чином, дія частини 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VІII «Про забезпечення права на справедливий суд» втратила чинність з 4 грудня 2018 року

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнано неконституційними положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, який набрав чинності 28.03.2015 року, з огляду на те, що ці норми та положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції чинній з 28.03.2015 року згідно Закону № 192-VІII та які втратили чинність 04.12.2018 року не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а отже колегія суддів приходить до висновку, що вказане рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 не може бути підставою для перегляду постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.09.2017 року, прийнятої у даній справі, у зв`язку із виключними обставинами, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апелянта, що нарахування посадового окладу позивачу повинно здійснюватися з урахуванням положення ч. 3 ст. 133 Закону України від 07.07. 2010 року № 2453-VI « Про судоустрій і статус суддів» в його первинній редакції, якою визначено, що розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуми для працездатних осіб, не може бути взятою судом до уваги, оскільки такі доводи свідчать про незгоду з рішеннями судів прийнятих по суті розгляду позовних вимог у цій справі.

Такі обставини не відносяться до переліку підстав (ч. 5 ст. 361 КАС України) для перегляду судових рішення у зв`язку виключними обставинами.

Враховуючи викладене, оскільки заявником не обґрунтовано наявність підстав для перегляду судового рішення у зв`язку із виключними обставинами, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про залишення заяви ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав зазначених в апеляційній скарзі. Рішення суду є правомірним та вмотивованим, прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства

Керуючись ст.ст. 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329,361,369 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано12 листопада 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова