Справа № 1.380.2019.000826
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Качур Р.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8144/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Герман О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Довгань В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.000826 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

21.02.2019р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу № 1199о/с від 11.01.2019 р. про звільнення з органів внутрішніх справ України у Запас Збройних сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015р.

Крім того, позивач просив суд, поновити його на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.01.2019р. та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019р. позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував наказ Головного управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1199о/с від 11.01.2019 р. про звільнення з органів внутрішніх справ України у Запас Збройних сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015р. та поновив ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.01.2019р.

Суд першої інстанції стягнув з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 12688,08 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Довгань В.І. в судовому засіданні просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018р. у справі № 2а-6930/12/1370 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України у Львівській області від 13.07.2012р. за №1133 в частині накладення дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області лейтенанта міліції Гука А.С. Суд визнав протиправним та скасував наказ Головного управління МВС України у Львівській області від 31.07.2012 р. за №240 о/с в частині звільнення старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області лейтенанта міліції Гука А.С. з органів внутрішніх справ України у запас за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Крім того, суд поновив ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 01.08.2012р. та стягнув з Головного управління МВС України у Львівській області в користь позивача суму в розмірі - 175445 грн. 52 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. (а.с. 18-21)

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019р. рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018р. у справі № 2а-6930/12/1370 залишено без змін.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 р. у справі № 2а-6930/12/1370 11.01.2019 Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області винесено наказ № 1196 о/с, яким поновлено ОСОБА_1 на роботі з 01.08.2012р.

Проте, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 11.01.2019р. № 1199 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС У Львівській області з 06.11.2015р.

Тобто, позивача повторно звільнено зі служби у запас Збройних сил, за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення».

В п. 64 «г» Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ яке затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

Із змісту ст. 7 КАС України видно, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, оскільки окремі питання звільнення працівників органів внутрішніх справ нормами спеціальних законів не врегульовані, при розгляді судами справ вказаної категорії застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

ст. 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджують не пізніше, ніж за два місяці.

ч. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення».

На момент розгляду даної справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію».

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, враховуючи приписи пп.9-10 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» закону №580-VІІІ «Про національну поліцію» та пп.»г» п.64 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ яке затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно в разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в 3-місячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.

Тобто 3-місячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим законом №580-VІІІ, могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 6.11.2015р.

Також відповідно до наведених норм закону №580-VІІІ «Про Національну поліцію» працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських або шляхом видання наказу про призначення за його згодою, або за результатами проходження конкурсу.

Колегія суддів дійшла висновку, що в першому випадку формою волевиявлення особи слугувало надання згоди на призначення на посаду. При цьому наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва, оскільки згода особи, за своєю суттю, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції.

Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу та своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до пп.»г» п.64 положення.

Що стосується другого з наведених вище випадків, то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь у конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування п.10 розд. XI закону №580-VІІІ «Про Національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

При цьому, слід звернути увагу, що ст. 3 Закону України «Про міліцію» та ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію2» визначають аналогічні завдання міліції і поліції.

В даному випадку мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28.10.2014 р. у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Колегія суддів не вбачає підстав відступати від зазначеної правової позиції.

Тобто, в даному випадку, у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулося правомірно.

Як видно з матеріалів справи відповідач в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України не пропонував позивачу вакантні посади, які він може обійняти відповідно до своєї кваліфікації, персонально не попередив з дотримання двомісячного строку про можливе звільнення у зв`язку із скороченням штатів та не з`ясував переважне право на залишенні на роботі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. При скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ (міліції) та створення іншого органу (поліції), відповідач порушив норми діючого законодавства України щодо можливості подальшого використання позивача на службі в органах внутрішніх справ України та не дотримав порядок звільнення. В іншій частині судове рішення не оскаржується.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду

Доводи які викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки колегії суддів.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.000826 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя С.М. Кузьмич

Суддя Р.М. Шавель

Постанова складена в повному обсязі 11.11.2019р.