Справа № 460/315/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/11227/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2019 року у справі за його позовом до начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» 1 категорії майора Вакара Ігоря Петровича, Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

суддя(і) у І інстанції Карпин І.М.,

час ухвалення рішення 14 год 09 хв,

місце ухвалення рішення м. Яворів,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень із складання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а також визнати протиправною та скасувати постанову начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» 1 категорії майора Вакара І.П. (далі Начальник відділення) від 16 січня 2019 року № 331195 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 202 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та закрити провадження у адміністративній справі.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2019 року у справі № 460/315/19 у задоволені позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що постанова відповідача відповідає нормам чинного законодавства, оскільки останній діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення його позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у ході судового розгляду не здобуто жодних об`єктивних доказів, які б свідчили про порушення позивачем прикордонного режиму. При цьому зазначає, що крім безпідставно складеного протоколу про вчинення адміністративного правопорушення за статтею 202 КУпАП ні працівниками прикордонної служби, ні судом не здобуто доказів на підтвердження цього. Тому вважає рішення суду першої інстанції таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник відповідача Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач Начальник відділення на виклик апеляційного суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до частини 2 статті 313 КУпАП.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 січня 2019 року начальник відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» 1 категорії майор Вакар І.П. виніс постанову № 331195 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 202 КУпАП, якою наклав адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн.

Відповідно до згаданої постанови 16 січня 2019 року о 09:00 год у пункті пропуску «Краківець» (територія Яворівського району Львівської області) прикордонним нарядом було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який прямував на виїзд з України у Республіку Польща на транспортному засобі марки «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і під час проходження прикордонно-митного контролю спільно із громадянином України ОСОБА_2 використовував засоби аудіо-, відеодокументування без дозволу або розпорядження посадової особи складу прикордонних нарядів в пункті пропуску та своїми діями створив перешкоди для виконання службових обов`язків працівниками контрольних органів і служб, чим порушив пункт 3.5 та пункт 6.9 наказу начальника Мостиського прикордонного загону «Про режим в пункті пропуску «Краківець» та зони прикордонного контролю» від 15 березня 2018 року № 27, який встановлений відповідно до пункту 19 статті 1 Закону України «Про прикордонний контроль», тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене статтею 202 КУпАП.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як визначено статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 19 статті 1 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що режим у пунктах пропуску через державний кордон - порядок перебування і пересування всіх осіб і транспортних засобів у межах території прикордонних залізничних і автомобільних станцій, морських і річкових портів, аеропортів і аеродромів, відкритих для міжнародного сполучення, а також здійснення іншої діяльності, пов`язаної з пропуском через державний кордон осіб, транспортних засобів та вантажів, який встановлюється наказом начальника органу охорони державного кордону, погодженим з органом доходів і зборів та керівником підприємства, на території якого розміщено пункт пропуску через державний кордон.

Пунктом 6.9 наказу начальника Мостиського прикордонного загону «Про режим в пункті пропуску «Краківець» та зони прикордонного контролю» від 15 березня 2018 року № 27 передбачено, що під час перебування в зоні прикордонного контролю особам, які перетинають державний кордон, забороняється, зокрема, без дозволу або розпорядження посадової особи складу прикордонних нарядів використовувати засоби аудіо, фото та відео документування.

За правилами статті 202 КУпАП, порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду тягне за собою накладення штрафу на громадян від семи до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на посадових осіб - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач ОСОБА_1 заперечує вчинення ним дій, зазначених у оскаржуваній постанові від 16 січня 2019 року № 331195, щодо ведення будь-якої аудіо чи відеозйомки у пункті пропуску «Краківець».

На думку апеляційного суду, наданий відповідачем до суду відеозапис, не може вважатися належним та допустимим доказом згідно із приписами статей 73 74 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки про проведення відеофіксації не було відображено у протоколі про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 331193 і сам запис не долучався до такого протоколу, хоча оскаржувана постанова була винесена саме на підставі розгляду цього процесуального документу.

Разом із тим, зазначений відеозапис не свідчить беззаперечно про використання засобів аудіо- відеодокументування ОСОБА_1 під час проходження прикордонно-митного контролю.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення від 16 січня 2019 року ЗхРУ № 331193, ні у постанові від 16 січня 2019 року № 331195 не зазначено яким саме технічним засобом позивачем здійснювалися недозволені дії із аудіо-, відеодокументування під час проходження прикордонно-митного контролю.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи у позивача ОСОБА_1 працівниками прикордонної служби було вилучено мобільний телефон Samsung, однак він не був долучений до матеріалів адміністративної справи у якості речового доказу, а також не було надано доказів проведення позивачем цим телефоном аудіозапису чи відеозйомки під час подій, які є предметом дослідження у рамках даної справи.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 16 січня 2019 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 березня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185-10 КУпАП, тобто за вчинення злісної непокори законному розпорядженню працівника Державної прикордонної служби України, однак нею не встановлено факту саме заборонених дій щодо аудіо-, відеодокументування під час проходження прикордонно-митного контролю.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання про відсутність у відповідача належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення позивачем ОСОБА_1 дій, відповідальність за які передбачена статтею 202 КУпАП.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до приписів частини 3 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відтак, дії відповідача по складанню оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності охоплюються позовною вимогою про скасування самої постанови та додатковому задоволенню не підлягають

Частиною 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, таким обставинам. Відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувавши оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2019 року у справі № 460/315/19 та позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» № 331195 від 16 січня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 202 Кодексу України про адміністративні правопорушення і закрити справу про адміністративне правопорушення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 08 листопада 2019 року.