Справа № 755/12045/19
Суддя: Астахова О. О.
Дата ухвалення: 2019-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2019 р.Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Астахової О.О.

при секретарі Індик М.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду від 23.07.2019 року,-

в с т а н о в и в :

30.07.2019 громадянин Йорданії ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 23 липня 2019 року, яким підлягає примусовому поверненню до країни походження громадянин Йорданії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 . А також заборонено в`їзд на територію України строком на три роки до 23.07.2022 року. Зобов`язано покинути територію України у термін до 04.08.2019 року.

Мотивуючи тим, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв`язку із систематичним порушення прав людини в Йорданії, 18.07.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівники ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомили позивача, що не можуть прийняти його заяву без протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому позивачу було призначено дату подачі документів 05.09.2019.

23.07.2019 головним спеціалістом Добровольською І.Ю. відносно позивача було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення: порушення правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні.

Також того дня головним спеціалістом відділу протидії нелегальної міграції Чуйко В.М. прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в країну походження або третю країну у строк до 04.08.2019, про яке позивач вказує, що дізнався лише 25.07.2019 шляхом подання письмового клопотання про видачу йому копій всіх документів, які приймались відносно нього 23.07.2019.

Позивач вважає, що рішення про примусове повернення з України та заборону в`їзду від 23.07.2019 прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до постановления передчасного і неправомірного рішення, яке порушує його права.

Примітка до статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає, що дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства прибули до України з наміром отримати притулок чи бути визнаними біженцями.

Проте, що позивача не вивчено наявність обставин, передбачених п. 8 «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та статті 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» щодо обставин, які забороняють примусове повернення. При цьому, внаслідок незнання відповідних положень національного законодавства та порядку його застосування, позивач вказує, що не зміг належним чином обгрунтувати недопустимість прийняття рішення про примусове повернення до країни походження. Можливість скористатись правовою допомогою співробітниками міграційної служби йому роз`яснена не була.

Позивач вважає, що оскільки він звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то підстав для прийняття відповідачем оспорюваного рішення не було.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.08.2019 року відкрито провадження у справі, та призначено до судового розгляду.

Відповідачу роз`яснено його право на подання відзиву до суду.

Витребувано з Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, належним чином завірені копії матеріалів справи, на підставі яких було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Йорданії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до країни походження або третьої країни від 23 липня 2019 року.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просили суд позов задовольнити виходячи з доводів, якими обгрунтовується позовна заява.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином,про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати відзив не скористався, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Витребувані за ухвалою суду докази не надав.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані суду докази вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 липня 2019 року головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області Чуйко В.М. за погодженням тимчасово виконуючим обов`язки начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Йорданії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заборонено в`їзд на територію України громадянину Йорданії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки до 23.07.2022 року. Зобов`язано покинути території України у термін до 04.08.2019 року. Повідомити прокурора про прийняте рішення.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України №3773-VI від 22.09.2011 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

За приписами частини першої статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Положеннями ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За визначенням п. 14 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

В силу ч. 3 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Разом з тим, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати або позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребує додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну 20.11.2011 року авіаційним авіатранспортом з метою отримати вищу освіту.

Кордон України перетнув через КПП «Бориспіль» рейсом з Амману Йорданія . Після підготовчого відділення, позивач 3 курси провчився у Вінницькому державному медичному університеті їм. М. П . Пирогова. Після 1-го семестру на 4 курсі був відрахований з ВУЗу. Проте, після дозволеного строку перебування на території України позивач не залишив територію Україну. Дані обставини встановлені оспорюваним Рішенням про примусове повернення до країни походження від 23.07.2019 року та не заперечуються позивачем.

Під час судового розгляду позивач вказує, що не 18.07.2019 року, як зазначено у позові, а 23.07.2019 року він звернувся в установленому законом порядку із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, працівники ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підтвердження доводів звернення позивача до компетентних органів і з заявою про визнання його біженцем, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 надає копії анкети заяви про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту без дати та складену на іноземній мові без засвідченого перекладу. Даний доказ суд визнає не допустимим, в силу положень ст. 74 КАС України. (а.с.17,18).

Із довідки про звернення позивача за захистом в Україні № 010574 убачається, що дата її видачі 05.09.2019 року. Термін дії якої продовжено до 09.10.2019 року.

З огляду на означене, суд приходить до висновку, що на момент винесення оспорюваного рішення, позивач не звертався в установленому законом порядку з відповідними заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як убачається із повідомлення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 26.09.2019 року, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту у зв`язку з очевидною необгрунтованістю заяви.

Я пояснив позивач під час судового розгляду, після відрахування його з ВУЗу, тобто з 2015 року по день ухвалення оспорюваного рішення від 23.07.2019 року, позивач розумів, що закінчився визначений йому термін перебування і втратив підстави для подальшого перебування на території України. При цьому із заявами про продовження йому терміну перебування на території України починаючи з 2015 року чи із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не звертався.

Таким чином, оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що на момент винесення оспорюваного рішення відповідачем про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження та заборони в`їзду на територію України від 23.07.2019 року, позивач не звертався до відповідних органів виконавчої влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та перебував на території України починаючи з 2015 року без документів на право проживання в Україні.

Твердження сторони позивача щодо відсутності перекладача під час вручення йому оспорюваного рішення, що призвело до порушення його прав, як це зазначено в заяві ОСОБА_1 від 08.08.2019 року(а.с.23), суд оцінює критично. Оскільки ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на території України з 20.11.2011 року, навчався протягом 3 років у Вінницькому державному медичному університеті ім. М.П. Пирогова, на території України перебуває 8 років, під час судового розгляду вільно надавав пояснення. А тому суд відхиляє твердження позивача, про відсутність перекладача при винесенні оспорюваного рішення від 23.07.2019 року, як підстави якою він обгрунтовує заявлені позовні вимоги, щодо неправомірності прийнятого рішення від 23.07.2019 року.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а відтак, правові підстави для скасування рішення про примусове повернення з України - відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246,288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду від 23.07.2019 року - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Астахова