Справа № 520/8044/19
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 р. Справа № 520/8044/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бершова Г.Є.,

суддів: Катунова В.В., Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року по справі № 520/8044/19 (головуючий 1 інстанції Сліденка А.В.) за позовом Головного управління ДФС у Харківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енліль" про накладення арешту на кошти,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енліль", в якому просив накласти адміністративний арешт коштів на відкритих рахунках в банках платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Енліль» (податковий номер 33818784), а саме: МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_1 , валюта рахунку - українська гривня; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_2 , валюта рахунку - євро; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_2 , валюта рахунку - долар США; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_2 , валюта рахунку - російський рубль; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_2 , валюта рахунку - українська гривня; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_3 , валюта рахунку - долар США; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_3 , валюта рахунку - євро; МФО 351607, АТ "Банк Грант", номер рахунку НОМЕР_3 , валюта рахунку - українська гривня.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року позов залишено без задоволення.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що платник податків відмовив у проведенні під час фактичної перевірки інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів у присутності (за участі) працівників контролюючого органу. Вказані обставини є визначеною законом підставою для накладення адміністративного арешту майна на кошти платника у банківській установі.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що контролюючим органом було видано накази №5601 від 08.08.2019р. і №5602 від 08.08.2019р. з приводу призначення фактичної перевірки Товариства (за період 16.12.2016р.-дата завершення перевірки) стосовно питання дотримання законодавства 1) з обігу готівки, 2) з проведення розрахункових операцій, 3) з ведення касових операцій, 4) з наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів.

Юридичною підставою для видання названих наказів контролюючим органом обрано приписи п.п.80.2.2 ст.80 Податкового кодексу України, фактичних підстав у тексті наказу не викладено взагалі.

Будь-яких мотивів відносно періоду діяльності ТОВ, котрий підлягає перевірці, у тексті наказу також не викладено.

У ході реалізації приписів згаданих рішень контролюючим органом були розпочаті дві перевірки та складено лист від 08.08.2019р. №39404/10/20-40-14-10-19 з вимогою 1) про здійснення інвентаризації станом на 12.08.2019р. основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, залишків товарно-матеріальних цінностей і готівки у присутності (за участі) працівників органу доходів і зборів та з вимогою 2) про забезпечення доступу працівників контролюючого органу до приміщень, котрі використовуються у межах фінансово-господарської діяльності платника податків.

При цьому, у цьому листі на відміну від наказів №5601 від 08.08.2019р. і №5602 від 08.08.2019р. предмет перевірки був довільно та свавільно розширений контролюючим органом за рахунок додаткового включення питання дотримання законодавства відносно укладення трудових договорів та оформлення трудових відносин із працівниками.

Суд відзначає, що такий спосіб реалізації владної управлінської функції явно та очевидно суперечить вимогам ч.2 ст.19 Конституції України, адже контролюючим органом у спірних правовідносинах не приймалось рішення з приводу призначення фактичної перевірки саме із цих питань.

Даний лист було одержано представником платника податків 09.08.2019 року.

На виконання вимог контролюючого органу Товариством була проведена інвентаризація, наслідки якої зафіксовані наказом №21 від 09.08.2019р. та актом інвентаризації.

Розпочаті за наказами №5601 від 08.08.2019р. і №5602 від 08.08.2019р. перевірки у спірних правовідносинах були завершені 12.08.2019 року.

Результати проведених перевірок оформлені актами від 12.08.2019р. (далі за текстом - Акт).

У тексті складених Актів перевірок контролюючим органом викладено судження про невиконання платником вимог листа Головного управління від 08.08.2019р. 39404/10/20-40-14-10-19.

Окрім того, працівниками контролюючого органу було складено окремі акти від 12.08.2019р., де викладено судження про вчинення ТОВ відмови від проведення інвентаризації, так як сама інвентаризація була проведена платником податків не у присутності посадових (службових) осіб Головного управління.

Рішенням контролюючого органу від 13.08.2019р. №39905/10/20-40-14-10-19 до майна платника було застосовано умовний адміністративний арешт.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для винесення цього рішення контролюючий орган обрав положення п.94.2.8 ст. 94 Податкового кодексу України, а фактичною підставою послугувало судження контролюючого органу про невиконання платником вимоги з приводу проведення інвентаризації у присутності (за участі) працівників органу доходів і зборів.

Одночасно із цим діяння платника податків було кваліфіковано контролюючим органом як відмова від проведення інвентаризації та як підстава для звернення до суду з вимогою про накладення адміністративного арешту на кошти платника податків на рахунку у банку згідно з п.94.2.8 ст. 94 Податкового кодексу України.

Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для застосування арешту коштів згідно з п.94.2.8 ст.94 Податкового кодексу України є відмова платника від проведення інвентаризації взагалі, а не відмова від проведення інвентаризації у присутності посадових осіб контролюючого органу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

За визначенням п.94.1 ст.94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Відповідно до п.п.94.2.3 ст.94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків може бути застосовано, якщо з`ясовується, що платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу;

Колегія суддів вважае, що п.20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України та ст.94 Податкового кодексу України запроваджені абсолютно різні заходи державного податкового примусу, котрі не співпадають ані за приводами та підставами застосування, ані за процедурою реалізації, ані за механізмом припинення дії.

Так, п.20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України передбачено застосування арешту коштів платника податків - боржника безвідносно до події вчинення платником будь-якого протиправного діяння, а виключно за фактом наявності податкового боргу у поєднанні з фактом відсутності майна чи фактом існування майна з балансовою вартістю меншою суми податкового боргу або фактом існування майна, яке не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Водночас із цим, адміністративний арешт майна платника податків є заходом державного податкового примусу, котрий застосовується до платника податків у разі вчинення будь-якого протиправного діяння з-поміж переліку наведених у п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України.

Тобто за своїм змістом та правовою суттю захід державного податкового примусу за п.20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України не підпадає під визначення адміністративного арешту майна платника податків за ознакою - підстави застосування згідно з п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України, адже спрямований на примусове виконання податкового обов`язку за платника податків в частині своєчасності розрахунків.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності колегія суддів доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах мала місце спроба контролюючого органу провести захід податкового контролю у формі перевірки із інвентаризацією за безпосередньої участі працівників органу доходів і зборів.

Відтак, будь-які обставини наявності чи відсутності податкового боргу, а також структури, розміру, інших характеристик активів платника податків не мають юридичного значення для вирішення даного спору.

Тому приписи п.20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України є неналежною нормою матеріального права відносно спірних правовідносин, котрі склались з приводу здійснення контролюючим органом заходу податкового контролю, а не з приводу примусового виконання податкового обов`язку приватної особи в частині своєчасності розрахунків.

З приводу відмови відповідача від інвентаризації колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 20.1.9 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи дійсно мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Водночас із цим, закон не покладає на платника податків обов`язку проводити процедуру інвентаризації та зняття залишків за участю чи у присутності працівників контролюючого органу.

Правильність саме такого тлумачення змісту п. 20.1.9 ст. 20 Податкового кодексу України підтверджується положеннями п. 20.1.12 ст. 20 цього ж кодексу, де прямо указано, що контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від посадових або службових осіб платника податків залучення повноважних осіб для спільного з працівниками контролюючого органу зняття показань внутрішніх та зовнішніх лічильників, якими обладнані технічні пристрої, що використовуються у процесі провадження діяльності, що перевіряється.

Таким чином, використання законодавцем у приписах п. 20.1.12 ст. 20 Податкового кодексу України прикметника «спільного» свідчить про те, що процедура реалізації владним суб`єктом контрольної функції за п.20.1.9 ст.20 Податкового кодексу України має відбуватись без цієї кваліфікуючої ознаки.

Колегія суддів зазначає, що організація та основні правила проведення інвентаризації регламентовано приписами ст.10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також приписами Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014р. №879 (далі за текстом - Положення №879).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення № 879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.

У разі проведення інвентаризації за судовим рішенням або на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації, посадові особи відповідного органу (за їх згодою) можуть бути присутні при проведенні інвентаризації.

Отже, зі змісту наведених норм Положення № 879 вбачається, що присутність посадових осіб органу, який оформив вимогу про проведення інвентаризації, не є обов`язковою.

Приєднані до справи документи засвідчують обставини проведення платником податків інвентаризації.

Окремо суд зважає, що предметом перевірок, призначених контролюючим органом за №5601 від 08.08.2019р. і №5602 від 08.08.2019р. є: 1) обіг готівки, 2) проведення розрахункових операцій, 3) ведення касових операцій, 4) наявність ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів.

За визначенням ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця;

У розумінні п.12 ст.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (затверджено постановою Національного банку України від 29.12.2017р. №148; далі за текстом - Постанова №148) касові операції - операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку;

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи владним суб`єктом не подано жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що товарно-матеріальні цінності (про інвентаризацію яких було складено письмову вимогу) належать до підакцизних товарів або використовуються у межах розрахункових операцій чи задіяні у касових операціях.

За таких обставин, вимога контролюючого органу про проведення інвентаризації у частині товарно-матеріальних цінностей виходить поза межі предмету призначених контролюючим органом фактичних перевірок.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду, що у спірних правовідносинах відсутня подія відмови платника податків від проведення інвентаризації взагалі та подія протиправної відмови платника податків від проведення інвентаризації зокрема.

Також, висновок суду відповідає позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 13.02.2019р. по справі №820/817/17 (адміністративне провадження №К/9901/31288/18), де указано, що підставою для застосування арешту коштів згідно з п.94.2.8 ст.94 Податкового кодексу України є відмова платника від проведення інвентаризації взагалі, а не відмова від проведення інвентаризації у присутності посадових осіб контролюючого органу.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року по справі № 520/8044/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко