Справа № 160/3936/19
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/3936/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року

у справі №160/3936/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

"02" травня 2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому просила

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з 07.10.2009р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищенням пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 р. у справі № 160/3936/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладеної в листі від 15.04.2019 року № 825/02-07/24.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 04.04.2019 року, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 р. у справі № 160/3936/19, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком та до липня 1998 року отримувала відповідну пенсію. До липня 1998 року ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_1 , та надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії було припинено.

15.06.2017 р. представник ОСОБА_1 - Акерман О.М. звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни.

Рішенням Кам`янського об`єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області № 19 від 20.06.2017 р. у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення управлінням зазначено, що відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява подається пенсіонером особисто за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. За документами, наданими для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України.

Вказане рішення оскаржено позивачем до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська, постановою якого від 20.11.2017 р. по справі № 208/3426/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2018 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 0440/5174/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити запит архівної пенсійної справи або відновити її, та взяти на облік ОСОБА_1 як пенсіонера.

На виконання рішення суду в адміністративній справі № 0440/5174/18 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 26.11.2018 року здійснено запити до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради і до Білоцерківської ооб`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо архівної пенсійної справи ОСОБА_1 та після отримання пенсійної справи з 15.08.2018 року взято ОСОБА_1 на облік як пенсіонера, відповідно до Закону України № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

04 квітня 2019 року позивач через представника за довіренісю Акерман О.М. звернулась до Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення/перерахунок пенсії.

У вказаній заяві заявник просить: перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України.

До заяви було додано: нотаріально засвідченіа копія довіреності, заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, копія паспорта представника.

Листом від 15.04.2019 року № 825/02-07/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомлено про те, що ддя поновлення виплати пенсії слід звернутись з заявою у відповідності до Порядку від 25.11.2005 року № 22-1 із дорученням усих документів, необхідність надання яких визначено нормативно, згідно чинного законодавства України та надати оригінали документів для засвідчення їх в установленому порядку.

Також повідомлено, що необхідно подати довідку, що підтверджує місце проживання ОСОБА_1 на території держави Україна; надана копія паспорта представника Акерман О.М. не завірена.

Не погодившись з позицією відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду.

Дослідивши обставини по справі колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до п. 3.3 вказаного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач своєю трудовою діяльністю отримав право на призначення пенсії за віком в Україні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він має право на поновлення пенсії незалежно від місця його проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні пенсійної виплати.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009 р. з урахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.

Так, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, законодавством не встановлено обов`язку для пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично 07.10.2009 р., при цьому за відсутності у пенсійного органу інформації про її місце проживання тощо.

Водночас представником позивача не наведено обґрунтованих причин, які унеможливили звернення позивача, який в першу чергу зацікавлений в поновленні виплати йому пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після припинення її виплат.

Отже, з огляду на вказані обставини справи, позивач з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 1999 р. мала право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористалась тільки 29.11.2018 р., коли через уповноваженого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просив перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо необхідності поновлення виплати пенсії з дня звернення представника позивача до пенсійного органу з відповідною заявою.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що висловлена в постанові від 20.02.2018 р. у справі №757/12134/14-а.

Разом з тим, за результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято лист "Про розгляд звернення" від 15.04.2019 року № 825/02-07/24, а не рішення, як того вимагає ч.5 ст. 45 Закону № 1058-IV та абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1.

Лист-відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 15.04.2019 року № 825/02-07/24 лише повідомляє представника позивача про необхідність особистого звернення позивача з відповідною заявою про поновлення пенсії, фактично ж відповідач не розглянув заяву позивача по суті та не виніс передбаченого спеціальним законодавством рішення за результатами розгляду заяви.

Так, відповідно до приписів ст. 40-44 Закону № 1058 органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідач в рамках його повноважень, зобов`язаний був розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для поновлення виплати пенсій.

Натомість, відповідачем по суті не була розглянута заява позивача про призначення/поновлення виплати пенсії, відповідачем під час прийняття рішення матеріали пенсійної справи не досліджувалися. Оскільки суд не може перебрати на себе функцію пенсійного органу щодо дослідження матеріалів пенсійної справи, яка не була предметом розгляду під час прийняття рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно того, що відповідач має повторно по суті розглянути заяву позивача щодо призначення/поновлення її пенсії, з врахуванням, того, що представник позивача, що діє у відповідності до довіреності, має правові підстави для подачі такої заяви а також з врахуванням висновків суду, встановлених під час розгляду даної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку що судом повно встановлені обставини по справі та вірно наданої їм правову оцінку, правомірна та обґрунтовано обрано засіб відновлення порушеного права позивача.

В межах доводів апеляційної скарги підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 р. у справі № 160/3936/19 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 р. у справі № 160/3936/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко