Справа № 620/2664/19
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 року Чернігів Справа № 620/2664/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (надалі також відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії: по 2 групі інвалідності за жовтень 2017 року; по віку з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року включно; по другій групі інвалідності за грудень 2018 року та січень 2019 року; по першій групі інвалідності з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії: по 2 групі інвалідності за жовтень 2017 року; по віку з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року включно; по другій групі інвалідності за грудень 2018 року та січень 2019 року; по першій групі інвалідності з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоотриману пенсію: по 2 групі інвалідності за жовтень 2017 року; по віку з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року включно; по другій групі інвалідності за грудень 2018 року та січень 2019 року; по першій групі інвалідності з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року включно в сумі 6513,40 грн;

- зобов`язати відповідача виплачувати позивачу з 01 вересня 2019 року пенсію в повному обсязі без відрахувань;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 15000 грн;

- стягнути з відповідача судові витрати позивача на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що Чернігівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України, всупереч вимогам чинного законодавства, не зважаючи на судові рішення, які набрали законної сили, протиправно проводяться відрахування з її пенсії.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області подано відзив на позовну заяву, в якому останнє просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись п. 7-2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, замінено відповідача Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (надалі також ГУПФ України в Чернігівській області).

Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду суд, з огляду на наявну заяву позивача про поновлення вказаного строку, який пропущено останньою з поважних причин (знаходження на лікуванні онкологічного захворювання, встановлення інвалідності І групи), вважає за необхідне повновити строку звернення до суду ОСОБА_1 та розглянути вказану справу по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Первинно позивачу пенсія призначена за віком відповідно до п. 7-2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 отримувала пенсію: у жовтні 2017 року по другій групі інвалідності, в період з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року (включно) пенсію по віку, у грудні 2018 року та січні 2019 року по другій групі інвалідності, з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року по першій групі інвалідності.

Як зазначає позивач, протягом усього вищезазначеного часу розмір її пенсії був значно зменшений.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що вона зі схожих підстав вже зверталася до суду.

Зокрема, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.07.2018 визнано протиправними дії Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_1 здійснити перерахунок та виплату пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію по І групі інвалідності за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, з урахуванням виплачених сум. Ухвалено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_2 витрати на надання правової допомоги в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Надалі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.07.2018 в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_1 витрат на надання правової допомоги в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. скасовано, ухвалено в цій частині нову постанову, якою стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги в сумі 1800 (тисячу вісімсот) грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог про стягнення витрат на надання правової допомоги відмовлено.

Позивач 29.01.2019 звернулася до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою, в якій просила здійснити перерахунок її пенсії в законному розмірі (а. с. 17).

Листом від 15.03.2019 № 253/06/Т-2 та листом від 24.05.2019 № 671/06/Т-8 у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 21-22).

Вважаючи дії Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») визначено порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зокрема, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються, в тому числі, такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Суд звертає увагу, що правове регулювання підстав призначення і визначення розміру пенсій за віком та по інвалідності різниться, вказані особливості визначені в розділах ІІІ «Пенсії за віком у солідарній системі» та IV «Пенсії по інвалідності у солідарній системі» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

При цьому, Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI Розділ 15 «Прикінцеві положення» Закону доповнено пунктом 7-2 такого змісту: «До 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію. Зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду».

Тобто, у випадку, якщо жінка має страховий стаж не менше 30 років та їй виповнилось 55 років, вона може скористатись правом дострокового виходу на пенсію, але із зменшенням розміру пенсії.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: інвалідам I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Враховуючи вищезазначені норми права та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що ГУ ПФ України в Чернігівській області протиправно був зменшений розмір пенсії ОСОБА_1 : у жовтні 2017 року по другій групі інвалідності, в період з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року (включно) по віку, у грудні 2018 року та січні 2019 року по другій групі інвалідності, з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року по першій групі інвалідності.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2-4, 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області має виключну компетенцію щодо нарахування суми заборгованості призначеної пенсії особі.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію в загальній сумі 6513,40 грн, визначеній позивачем, задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення 15000 грн моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуального), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За правилами п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд враховує, що під час вирішення цієї справи було встановлено, що відповідач протиправно проводив відрахування з пенсії позивача.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення Європейського суду з прав людини у справах у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії»).

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Також судом враховується правова позиція, викладена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Так, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, у зазначеній справі Європейський Суд з прав людини вказав, що заявник міг зазнати певної матеріальної шкоди через ненадання йому державними органами земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Проте, Суд не готовий погодитися з його розрахунками, які він вважає доволі гіпотетичними та неприпустимо спрощеними через відсутність належних документів.

Однак, незалежно від будь-яких фінансових наслідків, розчарування, яке, природно, може виникнути у результаті такої триваючої ситуації невизначеності, саме по собі становить непропорційний тягар, який було ще більше посилено відсутністю будь-якого відшкодування за нескінченну неможливість формальної реалізації заявником його права на земельну ділянку. Відтак, суд присуджує заявнику відшкодування моральної шкоди.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Полтораченко проти України» Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у справі порушення, тому на засадах справедливості, слід присудити заявнику компенсацію моральної шкоди.

З огляду на матеріали справи відповідач незаконно проводив з пенсії ОСОБА_1 відрахування протягом тривалого періоду часу. Крім того, позивач зазначає, що вона є інвалідом першої групи, має онкологічне захворювання. В цілому, ситуація, що склалася, завдала позивачці значної моральної шкоди.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що оцінює заподіяну їй відповідачем моральну шкоду в розмірі 15000 грн, однак, зважаючи на встановлені обставини справи та наявні докази, суд оцінює заподіяну моральну шкоду в сумі 3000 грн та вважає за необхідне стягнути її на користь позивача із ГУПФ України в Чернігівській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій, а відтак позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 21.10.2018 № 39, розрахунок відпрацьованого адвокатом гонорару та копію квитанції до прибуткового касового ордера від 06.07.2019 № 29 на суму 3000 грн.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або орденом, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позовної вимоги щодо відшкодування судових витрати позивача на правничу допомогу.

Щодо розподілу інших судових витрат суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп..

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю І групи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення судового збору з відповідача.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії: по другій групі інвалідності за жовтень 2017 року; по віку з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року включно; по другій групі інвалідності за грудень 2018 року та січень 2019 року; по першій групі інвалідності з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії: по другій групі інвалідності за жовтень 2017 року; по віку з 01 листопада 2017 року по листопад 2018 року включно; по другій групі інвалідності за грудень 2018 року та січень 2019 року; по першій групі інвалідності з 01 лютого 2019 року по серпень 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з 01 вересня 2019 року виплачувати ОСОБА_1 пенсію в повному обсязі без відрахувань.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005, .

Дата складення повного рішення суду - 11.11.2019.

Суддя Ю. О. Скалозуб