Справа № 350/873/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2019 року

Київ

справа №350/873/16-а

адміністративне провадження №К/9901/12049/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Рибачука А.І., Стеценка С.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Матковської З.М., Затолочного В.С., Каралюса В.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним -,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним рішення сесії Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 21 лютого 2016 року про надання дозволу на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , загальною площею 0,0236 га для сінокосіння з метою подальшої передачі її в оренду в АДРЕСА_1 .

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року рішення сесії Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 21 лютого 2016 року про надання дозволу на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , загальною площею 0,0236 га для сінокосіння з метою подальшої передачі її в оренду в АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року скасовано та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що саме ОСОБА_1 являється фактичним землекористувачем спірної земельної ділянки. Натомість, ні позивач, ні попередній землекористувач, не надавали згоди на вилучення земельної ділянки площею 0,0236, якою користується ОСОБА_1 .

У поданому відзиві ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході розгляду справи судами встановлено, що рішенням від 20 червня 2004 року передано ОСОБА_3 у власність 0,2547 га для обслуговування для ведення селянського господарства земельну ділянку площею 0,34 га біля будинку і 0,2547 га біля церкви та для обслуговування житлового будинку 0,25 по АДРЕСА_1

Копією Державного акту від 28.12.2004 підтверджено, що ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2382 га, яку він згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2010 року продав ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою площею 0,2547 га., з якої земельна ділянка площею 0,2382 га була приватизована. Спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 продовжував користуватися, а після відчуження ділянки площею 0,2382 га, спірною ділянкою продовжував користуватися позивач ОСОБА_1 , оскільки ця земельна ділянка знаходиться в межах огорожі, яку встановив ОСОБА_3 .

Разом з тим, рішенням сесії Осмолодської сільської ради від 21.02.2016 дано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок: а саме: діл. НОМЕР_1 загальною площею 0,0235 га для сінокосіння з метою подальшої передачі її в оренду в АДРЕСА_1 .

Актом від 05.08.2015 підтверджено, що комісія обстежуючи ділянку орієнтовною площею 0,0219 га, тобто спірну ділянку, встановила конфлікт між ОСОБА_2 , якій оскаржуваним рішенням передано цю ділянку, та ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не взято до уваги того, що ОСОБА_1 користується спірною земельною ділянкою, не повідомив останнього про час та місце розгляду заяви ОСОБА_2 , що свідчить про те, що рішення відповідачем приймалося не об`єктивно, всупереч вимогам чинного законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 придбав земельну ділянку у ОСОБА_3 в тому розмірі та площі і в місцезнаходженні, які вказані в державному акті від 28.12.2004 на ім`я ОСОБА_3 . Відповідно до укладеного між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 договору купівлі - продажу земельної ділянки від 09.07.2010 - жодних застережень щодо переходу прав на користування іншими земельними ділянками, а ніж тією, яка відповідає даним вищевказаного державного акту - немає. З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскільки у відповідача були відсутні будь-які інші об`єктивні дані, які б вказували на існування у ОСОБА_1 прав на спірну земельну ділянку, тому правомірно було прийнято оскаржене рішення.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктивний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС у редакції, чинній на час подання позову, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ (за статтею 17 КАС у відповідній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У пункті 7 частини першої статті 3 КАС в наведеній вище редакції визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, позивач оскаржив до суду рішення сесії Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 21 лютого 2016 року про надання дозволу на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , загальною площею 0,0236 га для сінокосіння з метою подальшої передачі її в оренду в АДРЕСА_1 та вказав, що саме він є фактичним землекористувачем вказаної земельної ділянки.

Частиною першою статті 19 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 826/240/16.

Крім того, скасування рішення сесії Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 21 лютого 2016 року про надання дозволу на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами щодо права на земельну ділянку. Тож не виконується основне завдання судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 305/216/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Керуючись ст. 343, 349, 354, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року скасувати.

Провадження у справі № 350/873/16-а закрити.

Роз`яснити про право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді А.І. Рибачук

С.Г. Стеценко