Справа № 440/2966/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 р.Справа № 440/2966/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 року (постановлену суддею Клочко К.І.) по справі № 440/2966/19за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1

про стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з утриманням особи у вищому навчальному закладі у розмірі 117322,76 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 р. відмовлено у відкритті провадження по вказаній справі.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 р. та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки вказаний спір є публічно-правовим, так як відшкодування коштів, пов`язаних з публічно-правовими відносинами необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, відповідач просив розглянути справи проводити за його відсутністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Відмовляючи у відкритті провадження по зазначеній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки вимоги про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, за своїм змістом, а також суб`єктним складом є цивільними, стосуються приватноправових відносин. У зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zаndv. Аustria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)". Зогляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз вищезазначених норм закону вказує, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб`єкту владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 6 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» , служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Поліцейські, у тому числі слухачі та курсанти вищих навчальних закладів із специфічними умовами, які здійснюють підготовку поліцейських, та які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, на час служби в поліції знімаються з такого обліку і перебувають у кадрах поліції.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 63 Закону України «Про Національну поліцію», контракт про проходження служби в поліції укладається: з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, - на час навчання.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію», підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що спір про відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, питаннями відповідальності за невиконання контракту, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. (справа № 810/2610/16), від 10.04.2019 р. (справа № 705/1664/17).

Судовим розглядом встановлено, що 01.09.2016 р між Харківським національним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_1 укладено контракт № 111 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, умовами якого Університет зобов`язався, зокрема, забезпечити навчання особи для здобуття ступеня вищої освіти магістр, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався, в тому числі виконати в повному обсязі освітньо-професійну програму підготовки для здобуття ступеня вищої освіти магістр, а також у разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати МВС України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до п. 2 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію".

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ № 403-ос від 10.08.2010 р. р. відповідача прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом до Харківського національного університету внутрішніх справ, де він проходив навчання до 2017 р.

Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 347 о/с від 01.07.2019 р., старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , дільничного офіцера поліції сектору превенції Полтавського РВП ПВП, звільнено зі служби в поліції через службову невідповідність.

Таким чином, позивач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, був звільнений зі служби в поліції через службову невідповідність, не відпрацювавши три роки, що передбачено умовами контракту, у зв`язку з чим вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Застосування судом першої інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 р. у справі № 705/7554/18, так як зазначена постанова прийнята Великою Палатою Верховного Суду щодо інших правовідносин, оскільки в ній висловлена правова позиція щодо вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі особи, в яких відсутній спір з приводу прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а також відсутній спеціальний суб`єкт.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим задовольняє апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що є підставою для скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 р., яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 238, 243, 308, 320, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 року по справі № 440/2966/19 скасувати.

Справу № 440/2966/19 за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення сум направити до суду 1 інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 08.11.2019 року