Справа № 300/1278/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9159/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року (ухвалене головуючим - суддею Тимощук О.Л. у м. Івано - Франківськ) у справі № 300/1278/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність щодо не призначення, не нарахування та не виплати пенсії за віком та повторну відмову в призначенні пенсії за заявою позивача, зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльність щодо не призначення, не нарахування та не виплати пенсії за віком та повторну відмову в призначенні пенсії за заявою позивача, зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що позивачу вдруге (після рішення суду) протиправно відмовлено у призначенні пенсії з формальних підстав, а саме: заява ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.09.2018 подана в порядку звернення громадян; при повторному розгляді документів встановлено, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою. Враховуючи повторюваність у протиправній бездіяльності щодо призначення пенсії позивача та те, що позивач досягнув пенсійного віку та має достатній трудовий стаж, просить суд зобов`язати відповідача призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 04.09.2018.

Рішенням Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088) щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) пенсії за віком, а також дії щодо повторної відмови в призначенні пенсії за заявою позивача від 04.09.2018. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088) призначити і виплачувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) пенсію за віком з 04.09.2018.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що судом досліджено усі умови, визначені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 в адміністративній справі № 0940/1852/18 та встановлено, що позивач підпадає під усі визначені рішенням суду умови, а тому дійшов висновку, що відповідача необхідно зобов`язати призначити пенсію ОСОБА_1 за віком. Враховуючи, що відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 з формальних підстав, на переконання суду першої інстанції позовні вимоги відповідача підлягають до задоволення в повному обсязі.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що підставою для вчинення дій спрямованих на призначення пенсії за віком є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України у встановленому порядку.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в котрому покликається на те, що жодних аргументів, якими б спростовувалося правильність застосування зазначених судом норм матеріального права відповідач не надав.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 04.09.2018 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії (а.с. 63-64). Прийняття і реєстрація вказаної заяви підтверджується відтиском штампу управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську із вхідним номером 362/С-15 від 04.09.2018. Із заявою також надано:

1) заяву про призначення пенсії (додаток №4 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (а.с. 65);

2) копію паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (а.с. 67);

3) копію ідентифікаційного номера позивача (а.с. 69);

4) оригінал трудової книжки ОСОБА_1 (копії заповнених сторінок трудової книжки долучено до матеріалів справи а.с. 47-57);

5) договір про надання правової допомоги з адвокатом Благодир С.М .;

6) ордер адвоката Благодира С.М.;

7) засвідчену адвокатом Благодиром С. М. копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську надано відповідь № 362/С-15 від 18.09.2018 на заяву позивача, в якій зазначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Питання призначення пенсії громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль може вирішуватись у разі прийняття закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення. Оскільки позивач не надав жодних документів, згідно яких було б зазначено, що ОСОБА_1 проживає в Україні, а саме в м. Івано-Франківську, а також у зв`язку з тим, що немає договору (угоди) з Державою Ізраїль, відсутні підстави для призначення пенсії за віком (а.с. 61-62)

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання бездіяльності щодо не призначення, не нарахування і не виплати пенсії за віком, а також дії щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, та зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 в адміністративній справі № 0940/1852/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2018 про призначення пенсії із врахуванням встановлених обставин та викладених судом правових висновків у цій справі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 18-24).

Вказане вище рішення суду набрало законної сили 25.02.2019, що підтверджується довідкою від 20.03.2019 (на звороті а.с. 24).

Рішенням також встановлено, що ОСОБА_1 працював на території УРСР та території України з 1973 року, що підтверджується записами трудової книжки та архівної довідки від 06.09.2018. Позивач знятий з реєстраційного обліку Івано-Франківського міського відділу УМВС в Івано-Франківській області у 2002 році. Постійно проживає на території Ізраїлю, 07.03.2003 прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, про що містяться відповідні відмітки в закордонному паспорті позивача. Законодавець визначив необхідні умови для виникнення у особи права на пенсію за національним законодавством, а саме: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом, досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Суд виходить з того, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовним або іншими ознаками. А тому, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №766/1519/17. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності документів про проживання позивача в Україні, зокрема в м. Івано-Франківську, та у зв`язку з відсутністю договору (угоди) з державою Ізраїль, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Для виникнення права на отримання пенсії визначено такі умови: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом, досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, а також мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Судом не може бути надана правова оцінка дотримання умов щодо виникнення права на пенсію за віком, в їх сукупності, оскільки підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії стали тільки відсутність документів, у яких було б зазначено що позивач проживає в Україні, а саме в м. Івано-Франківську, та у зв`язку з тим, що немає договору (угоди) з державою Ізраїль. Інших підстав відмови не було, а тому і відсутні у суду підстави для перевірки дотримання відповідачем інших умов щодо виникнення у позивача права на пенсію, зокрема, наявності чи відсутності необхідного страхового стажу для призначення пенсії.

Адвокат позивача 26.02.2019 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську із заявою про виконання вищевказаного рішення суду і долучення оригіналу трудової книжки ОСОБА_1 і оригіналу довідки Державного архіву Івано-Франківської області від 06.09.2019 № С-93/06-07 про щомісячну заробітну плату ОСОБА_1 (а.с. 25). Суд зазначає, що довідки Державного архіву Івано-Франківської області від 06.09.2019 № С-93/06-07 про щомісячну заробітну плату ОСОБА_1 в матеріалах управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо розгляду заяви ОСОБА_1 № 362/С-15 від 04.09.2018 не виявлено (а.с. 46-69).

Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом № 89,90/Б-15 від 12.03.2019 повідомило адвоката позивача, що після пред`явлення виконавчого листа до УПФУ в м. Івано - Франківську, рішення суду щодо повторного розгляду заяви, зокрема ОСОБА_1 від 04.09.2018 буде виконано в добровільному порядку (а.с. 26).

На підставі вказаної вище відповіді, адвокатом позивача звернуто до виконання виконавчий лист № 0940/1852/18, виданий 20.03.2019 шляхом подання його до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, на підставі чого відкрито виконавче провадження, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 58801163 від 08.04.2019 (а.с. 30).

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом № 3824/06 від 31.05.2019 повідомлено державного виконавця про виконання судового рішення та прийняття рішення № 991 від 03.04.2019 про відмову в призначенні пенсії (а.с. 32).

Так, рішенням управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську № 991 від 03.04.2019 відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком при повторному розгляді заяви для призначення пенсії. Підставою відмови є те, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.09.2018 подана в порядку звернення громадян, а тому в журналі форми 10 (електронна форма реєстрації заяв для призначення/перерахунку пенсій) не зареєстрована та оригінали документів не відскановано. Крім того, при повторному розгляді документів (на виконання рішення суду) встановлено, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, а також відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою (а.с. 33).

Не погоджуючись із повторною бездіяльністю відповідача щодо призначення пенсії позивачу, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо призначення пенсії протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 «Пічкур проти України» від 07.02.2014.

Крім цього, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Також у рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційним Судом України було встановлено, що громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України навіть за відсутності факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Відтак керуючись наведеним вище відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з його проживанням в Ізраїлі.

Як згадувалось вище рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року в адміністративній справі №0940/1852/18 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2018 про призначення пенсії із врахуванням встановлених обставин та викладених судом правових висновків у цій справі (а.с. 23). Судовим рішенням, яке набрало законної сили чітко встановлено умови, які необхідно встановити органу пенсійного фонду для прийняття рішення про призначення чи не призначення пенсії позивачу, а саме: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, а також мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Разом з цим відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 з формальних підстав, а саме зазначено, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.09.2018 подана в порядку звернення громадян, а тому в журналі форми 10 (електронна форма реєстрації заяв для призначення/перерахунку пенсій) не зареєстрована та оригінали документів не відскановано. Крім цього зазначено, що при повторному розгляді документів (на виконання рішення суду) встановлено, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, а також відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою

Питання організації прийому документів при формуванні пенсійної справи покладається на відповідача.

Так згідно пп. 2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління ПФУ № 28-2 від 22.12.2014 Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Відповідно до пункту 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.

Системний аналіз викладених норм дає підстави зробити висновки про те, що у випадку виявленої відсутності необхідних документів для призначення позивачу пенсії, відповідач мав можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання від відповідних органів (осіб), або ж письмово повідомити заявника чи його представника про необхідність подання додаткових документів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку з тим, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, а також відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою, оскільки як згадано вище відповідач мав можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання самостійно.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують. Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його компетенції та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на вказане, та враховуючи відсутність доказів встановлення відповідачем усіх обставин, для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 04.09.2018, оскільки відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії позивачу з формальних підстав та таких, які не обумовлювалися рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018.

Однак для задоволення позовних вимог в цій частині колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що потрібно дослідити чи у позивача наявні умови для призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон України № 1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України № 1058-IV система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів. Перший рівень - солідарна система загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - солідарна система), що базується на засадах солідарності і субсидування та здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду на умовах та в порядку, передбачених цим Законом. Другий рівень - накопичувальна система загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - накопичувальна система пенсійного страхування), що базується на засадах накопичення коштів застрахованих осіб у Накопичувальному фонді або у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб`єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення та здійснення фінансування витрат на оплату договорів страхування довічних пенсій і одноразових виплат на умовах та в порядку, передбачених законом. Третій рівень - система недержавного пенсійного забезпечення, що базується на засадах добровільної участі громадян, роботодавців та їх об`єднань у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання громадянами пенсійних виплат на умовах та в порядку, передбачених законодавством про недержавне пенсійне забезпечення.

Стаття 8 Закону України № 1058-IV передбачає право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відтак, законодавець визначив необхідні умови для виникнення у особи права на пенсію за національним законодавством, а саме: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом, досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У відповідності до копії сторінки паспорта ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 є громадянином України, тобто наявна така умова для призначення пенсії, що особа повинна бути громадянином України.

Відповідно до абзацу 5 ст. 1 Закону України № 1058-IV, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно із абзацом 39 ст. 1 Закону України №1058, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 1 та 7 абзацу 1 ст. 11 Закону України № 1058, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту.

Згідно з пунктом «а» статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

З матеріалів справи слідує, що позивач з 01.08.1973 по 26.06.2002 року працював на підприємствах: Прикарпатський меблевий комбінат ім. 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції; комбінат «Прикарпатліс»; Обласний учбово-курсовий комбінат "Сільгосптехніка; Завод автоматичних ліній «Автолитмаш»; Івано-Франківське виробниче об`єднання «Карпатпресмаш»; Відкрите акціонерне товариство «Автоливмаш». Також, позивач проходив військову службу в рядах Радянської Армії. Доказів, які б давали підстави вважати, що вказаними підприємствами не здійснювалися сплати страхових внесків відповідачем не надано, а тому позивач є застрахованою особою в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

А тому є підстави вважати, що у позивача наявна таку умова для призначення пенсії за віком, як необхідність бути застрахованим згідно із Законом України №1058.

Щодо необхідності досягнення встановленого Законом пенсійного віку то колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до . 1 ст. 26 Закону України № 1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років.

Так норма міститься також в ч. 1 ст. 12 Законі України «Про пенсійне забезпечення», а саме право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії - 04.09.2018, виповнилося 62 роки, що в свою чергу вказує на наявність такої умови, як досягнення встановленого Законом пенсійного віку

Щодо наявного трудового стажу, то суд першої інстанції в повній мірі дослідив такі обставини і встановив наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

За пунктом 1 цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У разі, коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу, за бажанням особи, може здійснюватися органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків (п. 2 цього Порядку).

Відповідно до пункту 3 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відтак згідно наведеного вище слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так згідно із записів трудової книжки, позивач працював з 01.08.1973 по 23.10.1973 - столяр 4-го розряду на прикарпатському меблевому комбінаті ім. 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції, з 04.05.1974 по 09.05.1976 - служба в рядах Радянської армії, з 18.08.1976 по 18.01.1977 - водій легкового автомобіля в Обласному учбово-курсовому комбінаті «Сільгосптехніка», з 26.01.1977 по 03.03.1986 - токар першого, другого, третього, четвертого розрядів та токар-карусельник на Заводі автоматичних ліній «Автолитмаш», з 03.03.1986 по 01.04.1996 - токар четвертого, п`ятого розрядів та машиніст крану 3-го розряду у Івано-Франківському виробничому об`єднанні «Карпатпресмаш», з 01.04.1996 по 26.06.2002 - токар п`ятого розряду у Відкритому акціонерному товаристві «Автоливмаш».

Враховуючи дані зазначенні в трудовій книжці, колегія суддів встановила, що сукупний трудовий стаж останнього перевищує необхідний для призначення позивачу пенсії 25 років, а тому у позивач наявна так умову для призначення пенсії за віком, як наявність необхідного трудового стажу.

З огляду на це, оцінивши відповідні докази та проаналізувавши наведені вище правові норми, висновки Конституційного Суду України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення, яке підлягає поновленню шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, а також дії щодо повторної відмови в призначенні пенсії за заявою позивача від 04.09.2018 та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 04.09.2018.

У контексті викладеного колегія суддів також зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, зокрема не доведено перед судом відсутності у позивача необхідного віку та/або страхового стажу для призначення даного виду пенсії.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 300/1278/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року