Справа № 200/7571/19-а
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 р. Справа№200/7571/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабіча С.І., за участю секретаря судового засідання Некрилової О.А. та представників сторін:

позивача - Волнової Ю.М.;

відповідача - Яковлєвої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов Державної установи «Торецька виправна колонія (№2)» до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги і рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державна установа «Торецька виправна колонія (№2)» (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю - від 30.01.2019 р, прийняту ГУ ДФС у Донецькій області, про нарахування ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», , недоїмки у сумі 902 445,62 грн. зі сплати єдиного внеску;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 30.01.2019 р. про застосування до ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», , штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, в сумі 557 511,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржені вимога та рішення є протиправними, оскільки складені з порушенням норм законодавства.

Зазначив, що при винесенні спірних вимог відповідачем не враховано приписи Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464), оскільки платники єдиного внеску, визначені статтею 4 даного Закону, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон № 1669), де проводилася антитерористична операція, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Вказав, що Акт перевірки не містить доказів віднесення ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» до суб`єктів господарювання з високим ступенем ризику, тому відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку з порушенням мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», що порушує гарантії захисту прав та інтересів платника податків та нівелює результати такої перевірки у повному обсязі

Висновок контролюючого органу про заниження бази нарахування єдиного внеску на загальну суму 4 102 025,53 грн. та, як наслідок, заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 902 445,62 грн, не відповідає дійсності, оскільки позивач не може вважатися роботодавцем у відношенні засуджених, бо не використовує їх працю для здійснення статутної діяльності, а лише залучає їх до суспільно корисної праці.

Крім цього, Актом перевірки встановлено, що залучення засуджених до праці відбувалась на підставі договорів про надання робочої сили з числа засуджених, укладених між Позивачем ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» та МКП «Комунтранс» Костянтинівської міської ради, ФГ «Чайка Плюс», ФОП ОСОБА_1 , ПрАТ «Урожай» тощо, проте відповідно до п. 3.3, 3.7, 4.1 цих договорів Розмір оплати за надання робочої сили за одну людину становить 100% від розміру державно встановленої мінімальної заробітної плати в погодинному вираженні за фактично відпрацьований час з нарахуванням 50% згідно постанови КМУ №653 від 22.04.1999 року.

Таким чином, умови договорів, досліджених при проведені перевірки, підтверджують нарахування засудженим заробітної плати за фактично відпрацьований час.

Зазначає, що актом перевірки не було досліджено, чи були виконані засудженими норми виробітки, що є єдиною підставою для нарахування заробітної плати у мінімальному гарантованому розмірі, незалежно від обсягу фактично відпрацьованого часу.

Таким чином, просив скасувати спірну вимогу та рішення відповідача.

У судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви, просить суд прийняти рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне.

Головним управлінням ДФС у Донецькій області відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпунктів 78.1.2, 78.1.4 пункту 78.1 та 78.4 статті 78, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України (Далі - ПКУ) проведена документальна позапланова виїзна перевірка ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», з питань дотримання правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та за період діяльності за період діяльності з 01.10.2015 р. по 30.09.2018 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2011 по 30.09.2018 р..

Зазначив, що під час проведення перевірки встановлено, що позивачем у період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. укладались трудові договори із засудженими особами які працюють на його дільниці та договори про надання робочої сили з числа засуджених з МКП «Комунтранс» Костянтинівської міської ради, ФГ «Чайка», ФОП ОСОБА_1 , ПрАТ «Урожай». При цьому, ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» велись табелі обліку робочого часу засуджених на нараховувалась зарплата, але єдиний внесок не нараховувалась та не сплачувався.

Вказує, що позивачем на порушення абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6, абзацу 1 та 2 пункту 1 частини 1 статті 7, абзацу 1 та 2 частини 5 статті 8, частини 2 та частини 8 статті 9 ЗУ № 2464 занижено базу нарахування єдиного внеску за період жовтень 2016 - вересень 2018 внаслідок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених та не включення до бази нарахування додаткової бази нарахування єдиного внеску на загальну суму 4102025,53 грн., що призвело до заниження єдиного внеску на загальну суму 902445,62 грн.

З огляду на встановлені під час проведення перевірки порушення позивачем вимог Закону №2464 ГУ ДФС у Донецькій області було прийнято рішення № від 30.01.2019 року про застосування до ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» штрафних санкцій у розмірі 557511,75 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

За даними, встановленими під час проведення перевірки заборгованість Позивача, станом на 08.01.2019 року зі сплати єдиного внеску становила 902445,62 грн.

На підставі цих даних ГУ ДФС у Донецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.01.2019 року №Ю- на суму 902445,62 грн.

Вказує, що звільнення платника єдиного внеску від виконання своїх обов`язків, передбачених статтею 6 Закону пов`язується з необхідністю подання до податкового органу відповідної заяви не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 10 Закону 1669 єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Ані заява, ані відповідний сертифікат Державною установою «Торецька виправна колонія (№2)» не надавались.

Відповідач вважає, що діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У встановлений строк судом позивач надав відповідь на відзив в якій підтримав свою позицію щодо задоволення позовних вимог.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 жовтня 2019 року.

15 жовтня 2019 року розгляд справи було відкладено на 28 жовтня 2019 року.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає про таке.

Позивач звернувся до ДФС України та ГУ ДФС у Донецькій області зі скаргами від 20.02.2019 р. № 12/733 та № 12/732 про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю- від 30.01.2019 р. в сумі 902 445,62 грн. та Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2019 р. в сумі 557 511,75 грн. (а.с. 90-93).

Факт відправлення 20.02.2019 р. вищезазначених скарг від 20.02.2019 р. за вихідними номерами № 12/733 та № 12/732 підтверджується Витягом з журналу реєстрації вихідної кореспонденції ДУ «ТОРЕЦЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№2)» та реєстром відправленої кореспонденції, проте поштові квитанції відсутні, бо кореспонденція відправлялась за раніше придбані поштові марки.

Рішенням від 03.04.2019 р. № 15726/6/99-99-11-05-02-25 ДФС України залишила скарги ДУ «ТОРЕЦЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№2)» без розгляду (а.с. 94-95).

Отже, враховуючи викладене, до даного позову має бути застосовано положення ч. 4 ст. 122 КАС України, відповідно до якої якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дї або бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Рішення ДФС України від 03.04.2019 р. № 15726/6/99-99-11-05-02-25 про залишення скарги без розгляду було отримано Позивачем 11.04.2019 р. вх. № 1110, що підтверджується витягом з реєстрації в журналі вхідної кореспонденції та поштовим конвертом про відправлення рекомендованого листа № 241 ДФС України з написом вихідного номера рішення, який містився в цьому конверті. Відповідно до інформації з офіційного сайту Укрпошти поштове відправлення з № 241 було вручено у м. Торецьк 16.04.2019 р. (а.с. 202).

Згідно штампу на позовній заяві, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду 13 червня 2019 року, тобто позивачем не пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, встановлений ч.4 ст. 122 КАС України.

Оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Державна установа «Торецька виправна колонія (№2)» зареєстрована як юридична особа, є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України; органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України; виправна колонія є бюджетною неприбутковою установою закритого типу, яка відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції.

В період з 14.12.2018 р. по 28.12.2018 р. ГУ ДФС у Донецькій області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» з питань дотримання правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 р. по 30.09.2018 р., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 30.09.2018 р.

За результатами перевірки складено Акт від 08.01.2019 р. № 8/05-99-13-03/08563091 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», з питань дотримання правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 30.09.2018 р.» (даті по тексту - Акт перевірки), пунктом 4 якого «Висновки» встановлені такі порушення вимог чинного законодавства з боку позивача:

- абзацу б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України та п.3.1, п.3.2, п.3.3, п.3.4, п.3,5 п.3.6 розділу III «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 р. № 4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 р. за № 111/26556, в частині надання Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за IV квартал 2015 року, І-ІV квартали 2016 р., І-ІV квартали 2017 р., І-ІІІ квартали 2018р. з недостовірними даними;

- пп. 14.1.180 п.14.1 ст. 14, абз. 2 п.57.1 ст.57, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168, пп. 169.4.1 п. 169.4 ст. 169, абз. «а» п. 176.2 ст.176 Податкового Кодексу України в частині неправомірного застосування податкової соціальної податкової пільги в наслідок чого не утриманий податок на доходи фізичних осіб в сумі в сумі 18 388,51 грн. за перевірений період, а саме за жовтень 2016 р. в сумі 4610,95 грн., за листопад 2016 р. в сумі 2377,06 грн., за грудень 2016 р. в сумі 359,76 грн., за квітень 2017 р. в сумі 473,13 грн., за травень 2017 в сумі 635,31 грн., за червень 2017р. в сумі 121,50 грн., за липень 2017р. в сумі 439,79 грн., за серпень 2017р. в сумі 567,34 грн., за вересень 2017 р. в сумі 353,17 грн., за жовтень 2017 р. в сумі 515,03 грн., за листопад 2017 р. в сумі 785,52 грн., за грудень 2017 р. в сумі 898,59 грн., за березень 2018 р. в сумі 4529,33 грн., за травень 2018 р. в сумі 619,75 грн., за червень 2018 р. в сумі 540,891 грн., за липень 2018 р. в сумі 416,62 грн., за серпень 2018 р. в сумі 141,85 грн.;

- абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1, пункту 4 частини 2 статті 6, абзацу 1 та 2 пункту 1 частини 1 статті 7, абзацу 1 та 2 частини 5 статті 8, частини 2 та частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині:

заниження бази нарахування єдиного внеску за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених та не включення до бази нарахування додаткової бази нарахування єдиного внеску на загальну суму 4 102 025,53 грн., в тому числі за періоди: жовтень 2016 року в сумі 181691,32 грн., листопад 2016 року в сумі 158050,00 грн., грудень 2016 року в сумі 116800,00 грн., січень 2017 року в сумі 214302,11 грн., лютий 2017 року в сумі 163529,32 грн., березень 2017 року в сумі 163440,53 грн., квітень 2017 року в сумі 201998,61 грн., травень 2017 року в сумі 212371,56 грн., червень 2017 року в сумі 195643,13 грн., липень 2017 року в сумі 179342,73 грн., серпень 2017 року в сумі 178904,22 грн., вересень 2017 року в сумі 187193,50 грн., жовтень 2017 року в сумі 176677,36 грн., листопад 2017 року в сумі 231297,04 грн., грудень 2017 року в сумі 197206,25 грн., січень 2018 року в сумі 247182,01 грн., лютий 2018 року в сумі 231704,39 грн., березень 2018 року в сумі 206261,01 грн., квітень 2018 року в сумі 110019,86 грн., травень 2018 року в сумі 120254,77 грн., червень 2018 року в сумі 117509,23 грн., липень 2018 року в сумі 118609,68 грн., серпень 2018 року в сумі 112900,76 грн., вересень 2018 року в сумі 17343,95 грн.;

- заниження суми нарахованого єдиного внеску за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених та додаткової бази нарахування єдиного внеску на загальну на суму 902 445,62 грн., в тому числі за періоди: жовтень 2016 року в сумі 39972,09 грн., листопад 2016 року в сумі 34771,00 грн., грудень 2016 року в сумі 25696,00 грн., січень 2017 року в сумі 47146,46 грн., лютий 2017 року в сумі 35976,45 грн., березень 2017 року в сумі 35956,92 грн., квітень 2017 року в сумі 44439,69 грн., травень 2017 року в сумі 46721,74 грн., червень 2017 року в сумі 43041,49 грн., липень 2017 року в сумі 39455.40 грн., серпень 2017 року в сумі 39358,93 грн., вересень 2017 року в сумі 41182,57 грн., жовтень 2017 року в сумі 38869,02 грн., листопад 2017 року в сумі 50885,35 грн., грудень 2017 року в сумі 43385,38 грн., січень 2018 року в сумі 54380,04 грн., лютий 2018 року в сумі 50974,97 грн., березень 2018 року в сумі 45443,42 грн., квітень 2018 року в сумі 24204,37 грн., травень 2018 року в сумі 26456,05 грн., червень 2018 року в сумі 25852,03 грн., липень 2018 року в сумі 26094,13 грн., серпень 2018 року в сумі 24838,17 грн., вересень 2018 року в сумі 17343,95 грн.;

в частині несвоєчасного надання Таблиці №4 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми грошового забезпечення та на суми допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами» на суму 572662,44 грн. грошового забезпечення військовослужбовців та несвоєчасного нарахування єдиного внеску в сумі

125985.95 грн. за квітень 2016 р., сума єдиного внеску відкоригована у Звіті за червень 2016 року від 21.07.2016 №;

в частині несвоєчасного надання «Звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів» за травень 2015р., листопад 2015р. та червень 2016 року та несвоєчасне нарахування єдиного внеску в сумі 702274,74 грн. за травень 2015р. в сумі 256114,78грн., листопад 2015р. в сумі 261726,16грн., червень 2016р. в сумі 184433,80 грн.

На підставі вказаних висновків податковим органом прийнято:

- податкове повідомлення - рішення (форма Д) податку на доходи фізичних осіб № від 30.01.2019 р., з розрахунком;

- податкове повідомлення - рішення (форма ПС) податку на доходи фізичних осіб № від 30.01.2019 р., з розрахунком;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності (додаток № 16) № від 30.01.2019 р., з розрахунком;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю- від 30.01.2019 р.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (додаток № 13) № від 30.01.2019 р.

ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» не погодилась з висновками, викладеними в Акті перевірки, та рішеннями, прийнятими на його підставі, тому звернулась до ДФС України зі скаргами від 20.02.2019 р. № 12/733 та № 12/732 про скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю- від 30.01.2019 р. в сумі 902 445,62 грн. та Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2019 р. в сумі 557 511,75 грн.

Рішенням від 03.04.2019 р. № 15726/6/99-99-11-05-02-25, яке було отримано позивачем 11.04.2019 р. вх. № 1110 ДФС України залишила скарги ДУ «Торецька виправна колонія (№2)» без розгляду.

Предметом спору у даній справі є правомірність винесення податковим органом вимоги про сплату боргу недоїмки з ЄСВ та рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 2016-2018 роки, на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої ст. 25 закону №2464-VI, а також перебування позивача як платника єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, що обумовлює звільнення від застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску відповідно до пункту 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI на період проведення антитерористичної операції.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятих відповідачем рішень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина перша статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Положеннями частини четвертої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 6 частини другої статті 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Положеннями частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Для осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю, який становить 40 годин. (ч. 1 ст. 119 Кримінально-виконавчого кодексу України). Право на відпочинок (ст. 45 Конституції України) забезпечується в місцях позбавлення волі звільненням засуджених від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю, але права на щорічну відпустку в період відбування покарання засуджені не мають.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Міністерством юстиції України за №396/5 від 07.03.2013 року видано наказ "Про затвердження Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі", який зареєстрований 11 березня 2013 року за №387/22919 (далі - Інструкція №396/5).

Пунктами 2.1. та 2.2 Інструкції №396/5 передбачено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Вимогами пунктів 5.2. та 5.3. Інструкції №396/5 визначено, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Відрядна система оплати праці поділяється на індивідуальну і колективну (бригадну) системи оплати праці. При індивідуальній відрядній системі оплати праці заробітна плата засудженого визначається множенням кількості виготовленої продукції на відрядну розцінку за одиницю виробу. При колективній (бригадній) відрядній системі оплати праці загальна сума заробітної плати обчислюється за результатами роботи бригади в цілому за певний відрізок часу. Кожному члену бригади заробітна плата нараховується залежно від присвоєного йому в установленому порядку кваліфікаційного розряду та відпрацьованого часу.

Згідно пункту 5.4. Інструкції №396/5 погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку.

Суд зазначає, що трудовий договір укладається відповідно до глави ІІІ Кодексу законів про працю України. Статтею 22 КЗпП України встановлено гарантії щодо укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженої органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу згідно з кваліфікацією і підлягає правилам внутрішнього розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи. За трудовим договором громадянин набуває статусу "працівник", його трудові відносини регулює законодавство про працю. Він має право на відпочинок відповідно до законів про обмеження трудового дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові та безпечні умови праці, на матеріальне забезпечення у порядку соціального страхування в разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності та інші права, встановлені законом.

З аналізу вказаних норм суд робить висновок про те, що в силу вимог закону Державна установа «Торецька виправна колонія (№2)» не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні ст. 2 Кодексу законів про працю України.

Вказана норма встановлює основні трудові права працівників - на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством". Крім того, засудженим до позбавлення волі, відповідно до ст. 59 Кримінально-виконавчого кодексу України - не передбачено надання і щорічної відпустки.

Крім цього, суд звертає увагу відповідача на те, що роз`ясненні Державної фіскальної служби України "Щодо справляння єдиного внеску та укладання договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування", опублікованому у виданні "Праця і зарплата" №3 (1015) 18.01.2017, Державна фіскальна служба України, виходячи з системного аналізу норм КВК України, Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 року №396/5 та інших нормативно-правових актів України, дійшла висновку про те, що суми виплат, одержані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою для нарахування єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність обов`язку в позивача сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, а отже і відсутні підстави для донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій стосовно позивача.

Крім цього, відповідно до Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02 вересня 2014 року (далі - Закон № 1669-VII), який набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, визначає, серед іншого, тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Підпунктом 8 пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме підпункт "б" розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 9-3 (пункт 9-4 в редакції Закону з 13 березня 2015 року) такого змісту:

"9-4. Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р), яке втратило чинність згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".

Надаючи правову оцінку обставинам цієї справи, суд виходить з того, що саме перебування платника єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до такого платника заходів впливу та стягнення і відповідальності за порушення закону №2464-VІ.

Місто Костянтинівка, на території якого розташований податковий орган на обліку якого перебуває позивач, як платник єдиного внеску входить до Переліків населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р (втратило чинність) і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р (чинне).

З огляду на дію абзацу третього пункту 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VІ відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Отже, позивач звільняється від відповідальності за невиконання вимог Закону № 2464 з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції за умови перебування його на обліку органу доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася така операція.

Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно ч. 10 ст. 290 КАС України передбачено, що у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає:

1) ознаки типових справ;

2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм;

3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

30 березня 2018 року Верховним судом винесено рішення у зразковій справі (справа №812/292/18, адміністративне провадження №Пз/9901/22/18) про скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Зазначене рішення набрало законної сили.

Вказаним рішенням позовні вимоги задоволено оспорюване у справі рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені скасовано.

Щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу недоїмки від 30.01.2019 р. № Ю-, суд застосовує аналогічне правове регулювання з тією відмінністю, що за пунктом 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платники звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Суд зазначає, що відсутність (відстрочення в силу закону) у позивача обов`язку сплати внесків, унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання.

Посилання відповідача на відсутність у позивача сертифікату ТПП України про факт засвідчення форс-мажорних обставин, є безпідставним, оскільки Законом №2464 обов`язковість наявності останнього не передбачено, про що зазначено у постанові Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №812/292/18 (Пз 9901/22/18).

При вирішенні даної справи суд врахував також висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №805/775/16-а, від 30 березня 2018 року у справі № 812/292/18, від 21 вересня 2018 року у справі №805/3636/16-а, від 21 серпня 2018 року у справі №805/826/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №812/89/16, від 30 січня 2018 року у справі № 812/505/17, від 30.03.2018 року у зразковій справі № 812/282/18.

За змістом п.2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування: вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.01.2019 р. № Ю- та рішення від 30.01.2019 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 19210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) гривень 00 коп., суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись Податковим кодексом України, статтями 2, 9, 77, 241-246, 291, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Державної установи «Торецька виправна колонія (№2)» до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги і рішення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю від 30.01.2019 р, прийняту ГУ ДФС у Донецькій області, про нарахування ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», , недоїмки у сумі 902 445,62 грн. зі сплати єдиного внеску.

Визнати протиправним та скасувати Рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 30.01.2019 р. про застосування до ДУ «Торецька виправна колонія (№2)», , штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, в сумі 557 511,75 грн.

Стягнути судовий збір у розмірі 19210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) гривень 00 копійок на користь Державної установи «Торецька виправна колонія (№2)» (місцезнаходження: вул. Херсонська, буд. 32, м. Торецьк, Донецька область, 85200, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (місцезнаходження: вул. 130-ї Таганрозької дивізії, буд. 114, м. Маріуполь, Донецька область, 87526, ).

Рішення складено у повному обсязі 07 листопада 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч