Справа № 520/8928/19
Суддя: Мінаєва К.В.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 листопада 2019 р. № 520/8928/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мінаєвої К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, )

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, )

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44,м. Одеса,Одеська область,65045, )

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №114 від 30.05.2019 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року та посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_5 від 27.02.2019 р.;

- вирішити питання щодо стягнення судових витрат з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь позивача;

- вирішити питання щодо стягнення з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь Буй ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27.02.2006 р. отримала дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", як мати дитини, яка має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, та її документовано посвідкою на постійне проживання в Україні терміном безстроково. На адвокатський запит відповідачем надано відповідь разом з копією рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 30.05.2019 року №114, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, скасовано посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року та посвідки на постійне проживання в Україні № 900005164 від 27.02.2019 року. Отже, вважаючи зазначене рішення та скасування посвідок протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача 30.09.2019 р. надійшов відзив на позов, в якому представник посилається на те, що у ході перевірки матеріалів справи встановлено, що у заяві про надання дозволу на імміграцію позивачем не вказана підстава, згідно до якої вона має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Також відповідач зазначає, що при подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію позивач повідомила про себе неправдиві відомості, а саме адресу проживання. Не зважаючи на це, на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні, а в подальшому здійснено її обмін, на підставі якої позивач проживає на території України на теперішній час. Крім того, відповідач вважає, що жодних підстав у неповнолітнього сина позивача, та відповідно у позивача, на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, таким чином до висновку від 27.02.2007 відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України чинного на момент прийняття рішення. Отже, оскільки встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання позивачу прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню, наказом Голови ДМС України, посвідка, оформлена з порушенням вимог законодавства, вилучається, визнається недійсною та знищується. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 04.09.2019 року прийнято до розгляду адміністративну справу №520/8928/19 та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 15.10.2019 р. закрито підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті в порядку письмового провадження.

15.10.2019 року представник позивача надав заяву, в якій просив суд підготовче провадження у справі закрити, розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у судове засідання не прибув, у відзиві на позов просив суд розгляд справи здійснити без участі представника.

Від представника третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 19.09.2019 р. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяв та пояснень до суду третьою особою не надано.

Відповідно ч.1, 9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За правилами, встановленими ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, відсутність перешкод для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

Судом встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорту, терміном дії 24.09.2028 р. (а.с.27-28)

27.02.2006 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області на підставі Закону України «Про Імміграцію» позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року терміном дії безстроково. (а.с.89)

Як зазначено представником позивача у позові, позивач у 2010 році переїхав на проживання до м.Одеса. 11.03.2011 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеський області документовано позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 терміном дії безстроково.(а.с.34)

23.03.2011 року СГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_2 . (а.с.34)

У 2018 році позивач переїхав на проживання до м. Харкова. Департаментом реєстрації Харківської міської ради 12.12.2018 р. зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.34)

27.02.2019 року рішенням ГУ ДМС України в Харківський області позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_5 . (а.с.35)

11.08.2018 року адвокат Вітер Н.В., у рамках надання правничої допомоги позивачу звернулася до Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із адвокатським запитом № АЗ-280/19. (а.с.38-39)

Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмовою відповіддю №8101.6.1-33828/81.2-18 від 19.08.2019 року наданою адвокату Вітер Н.В. на адвокатський запит №АЗ-280/19 від 11.08.2019 року інформовано, що 30.05.2019 року рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Центральним Міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до письмової відповіді №8101.6.1-33828/81.2-18 від 19.08.2019 року надано копію висновку та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну. (а.с.40)

Висновком від 30.05.2019 р. скасовано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 27.02.2006 про надання дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , скасовано, визнано недійсними видані на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 р. та НОМЕР_5 від 21.03.2019 р. (а.с.42-47)

На підставі висновку від 30.05.2019 р. рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №114 від 30.05.2019 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року та посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_5 від 21.03.2019 року. (а.с.41)

Не погоджуючись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи позову, відповіді на відзив та відзиву, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства та порядок надання таким особам дозволу на імміграцію в Україну визначені Законом України "Про імміграцію", постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень. Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" (подалі - Постанова №1983), постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 "Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків га внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983".

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (подалі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про імміграцію", іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників.

Відповідно ч.1 статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 цього Закону встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 цього Закону, також подаються наступні документи: копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію, заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Частиною 4 ст.11 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час оформлення посвідки, встановлено, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку №1983, в редакції, яка діяла на час надання посвідки (від 26.12.2002р.), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Згідно п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням УГІРФО ГУМВС України в Київський області від 27.02.2006 року позивачу на підставі п.6 частини другої ст.4 Закону України про «Імміграцію» надано дозвіл на імміграцію в Україну та на підставі дозволу на імміграцію України документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № НОМЕР_7 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року терміном дії - безстроково.

У зв`язку з надходженням адвокатського запиту відповідачем було здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. В ході перевірки встановлено, що позивач 22.08.2005 року звернувся до Васильківського РВ ГУМВС України в Київській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Щодо посилань відповідача на те, що в заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» позивачем вказано напис «посвідки на постійного проживання», а також те, що законність свого перебування на території України на момент звернення позивач підтвердила копією паспорта зі штампом щодо продовження строку перебування до 15.11.2005 (в подальшому до 25.05.2006), № 2207-О, за адресою: проспект 50-річчя ВЛКСМ, 52, м. Харків , приймаюча сторона УМВЦ «Укртехпрогрес», однак у заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис позивачем вказано, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджено договором найму житлового приміщення укладеного 22.11.2005, у якому зазначено адресу: АДРЕСА_6 , суд не приймає до уваги, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом з матеріалів справи, у заявах позивача про оформлення посвідки на постійне проживання (а.с.32, 76) вказано адресу АДРЕСА_6 , зазначена адреса також відповідає адресі, яка вказана в договорі найму житлового приміщення, що підтверджує перебування позивача за адресою: АДРЕСА_6 . (а.с.84).

Судом встановлено, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та наданні посвідки на постійне місце проживання, посадові особи ВГІРФО ГУМВС України в Київський області, проводили перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" ними надана оцінка підстав залишення позивача на постійне проживання в Україні.

Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст.10 Закону України "Про імміграцію" не було виявлено, у зв`язку з чим, позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Отже, 27.02.2006 начальником відділу ПРФО ГУМВС України в Київській області Гаврилюком В.Д. підписано висновок щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону, на підставі якого 27.02.2006 позивачу, надано дозвіл на імміграцію №17/-2872. Відповідно до вказаного рішення позивач отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006, та в подальшому, в порядку обміну, 21.03.2019 ГУДМС України в Харківській області здійснено її обмін (№ НОМЕР_5 ), на підставі якої проживає на території України на теперішній час.

Крім того, суд зазначає, що посадові особи ВГІРФО ГУМВС України в Одеський області при прийнятті 11.03.20011 року рішення про видачу позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 терміном дії безстроково замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року також проводили перевірку законності отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою. Підстав для відмови позивачу в обміні посвідки ВГІРФО ГУМВС України в Одеський області не виявив та 11.03.20011 року видав позивачу нову посвідку на постійне проживання в Україні.

Також посадові особи ГУ ДМС України в Харківський області при прийнятті 27.02.2019 року рішення про видачу позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_5 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 11.03.20011 року, в зв`язку з її втратою проводило перевірку законності отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою. Однак, підстав для відмови позивачу в обміні посвідки ГУ ДМС України в Харківський області не виявив та 27.02.2019 видав позивачу нову посвідку на постійне проживання в Україні.

Отже, державний орган при розгляді одних і тих самих обставин стосовно однієї і тієї ж особи, при застосуванні однієї норми права, а саме п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дійшов діаметрально протилежних висновків. Така поведінка суб`єкта владних повноважень порушує принцип юридичної визначеності, що є складовою принципа верховенства права. Наслідки скасування особі дозволу на імміграцію встановлені приписами Закону України «Про імміграцію».

Відповідно п.21 Порядку №1983: дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

Відповідно статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. (ст.13 Закону України "Про імміграцію").

Відповідно до п. 22 Постанови №1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За умов п. 23 Постанови №1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Постанови №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

У відповідності до ст.6 Закону України "Про імміграцію" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно статті 13 цього Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №114 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки прийнято 30.05.2019 року. Відповідачем не надано доказів щодо направлення копій зазначеного рішення у тижневий строк позивачу та доведення до відома позивача, та доказів щодо запрошення позивача для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, відповідач - Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про призначення і проведення перевірки щодо правомірності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання в Україні відносно позивача, не повідомлено.

Отже, суд доходить висновку, що зазначені вище вимоги чинного законодавства України відповідачем не дотримані. У ході розгляду даної справи відповідачем не було доведено наявність підстав, передбачених ст.12 Закону України "Про імміграцію", для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію може бути скасовано на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Підставою для складання відповідачем висновку та прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, зокрема, стали встановлені у ході перевірки обставини щодо відсутності у неповнолітньої дитини позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію за територіальним походженням. Отже, на думку відповідача, до висновку від 27.02.2007 р. відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України чинного на момент прийняття рішення. А тому, контролюючий орган дійшов висновку про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача та виданих на його підставі посвідок на постійне проживання.

Як встановлено судом, у висновку про розгляд клопотання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію від 27.02.2006 р., син позивача ОСОБА_4 , згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію в Україні» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону як батьки іммігранта.

Суд зазначає, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «про імміграцію» та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, у зв`язку із чим 27.02.2006 р. прийнято рішення про надання громадянці Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано її посвідкою на постійне проживання.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

При перевірці судом відповідності оспорюваного рішення критерію пропорційності, а саме дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод ті інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, суд дійшов висновку про його непропорційність, оскільки для особи позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію позивача має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої неповнолітня дитина.

Навіть якщо в 2006 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97. пункт 58. ECHR 2002-VIII).

Суд вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень.

З урахуванням того, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження законності прийнятого рішення, а також доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", суд зазначає, що під час судового розгляду справи не підтверджено обставин правомірності прийняття відповідачем спірного у даній справі рішення. Отже, з урахуванням викладених обставин справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №114 від 30.05.2019 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року та посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_5 від 27.02.2019 р.

Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

15.10.2019 року від представника позивача надійшла заява про вирішення питання відшкодування судових витрат на користь позивача, пов`язаних з правничою допомогою, в загальній сумі 5400,00 грн.

Від представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 31.10.2019 р. надійшли заперечення на заяву про відшкодування судових витрат, в яких представник посилається на те, що адвокат Вітер Н.В., яка є представником позивача, представляє громадян СРВ в аналогічних спорах та користується в своїй діяльності раніше напрацьованими матеріалами та шаблонними документами, які застосовуються при розгляді всіх судових справ по даній категорії іноземних громадян. Вважає, що дана справа є незначної складності, складання адвокатом в даній справі документів не потребує значного часу та такі послуги не є послугами значного обсягу. У зв`язку з цим просить суд у задоволенні заяви представника позивача про відшкодування судових витрат відмовити.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 ст.134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги №Д-3/19 від 14.01.2019 року із адвокатом Вітер Н.В.; додаткової угоди №2 від 14.01.2019 року до договору про надання правової допомоги №Д-3/19 від 14.01.2019 року; довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_5 ; квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором №Д-3/19 від 14.01.2019 року в загальній сумі 5400,00 грн.; звіту банку ПАТ КБ "ПриватБанк" за р/р НОМЕР_8 ( НОМЕР_9 ) за період з 01.10.2019 р. по 11.10.2019 р., акту виконаних робіт №1 від 11.10.2019 року до договору №Д-3/19 від 14.01.2019 року.

Відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) № від 11.10.2019 року до договору про надання правової допомоги №Д-3/19 від 14.01.2019 року позивачу було надано послуги на загальну суму 5400,00 грн., а саме: адвокатський запит 500,00 грн., складання позовної заяви 2500,00 грн., складання відповіді на відзив 2400,00 грн.

Враховуючи надані до матеріалів справи представником позивача докази, якими підтверджено обставин понесення позивачем вказаних судових витрат, а також з огляду на важливість справи для позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення такої заяви представника позивача.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частини перша, друга статті 77 КАС України). У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції", Суд звертав увагу на необхідність покладення обов`язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Суд зазначає, що відповідачем не доведено обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 242-246, 255, 295, пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області; третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №114 від 30.05.2019 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 27.02.2006 року та посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_5 від 27.02.2019 р.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім грн.) 40 коп. та судові витрати, пов`язані із правничою допомогою, у сумі 5400 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 12 листопада 2019 року.

Суддя Мінаєва К.В.