Справа № 240/9059/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
(про залишення позовної заяви без розгляду)

11 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/9059/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати їй решти грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та середнього заробітку;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити їй решту грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 10933,46 гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати - за період з 03.01.2018 по день фактичної виплати решти компенсації за неотримане речове майно шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що на день її звільнення з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , яка у свою чергу перебувала на речовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , вона не отримала в повному обсязі кошти, на які мала право за час проходження служби. Зокрема позивач вказує, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2018 №2 вона мала право на отримання грошової компенсація вартості за неотримане речове майно в розмірі 66162,04 гривень. Однак, незважаючи на те, що позивач була звільнена з військової служби 03.01.2018, вищезазначена грошова компенсація в день звільнення їй виплачена не була. Виплата вказаної компенсації була здійснена відповідачем 19.06.2018 в неповному розмірі, оскільки позивач отримала лише 55265,23 гривень. ОСОБА_1 вважає дії відповідача щодо невиплати решти грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 10933,46 гривень протиправними, а тому вона звернулась з даним позовом до суду. Крім того, позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою відповідачем грошової компенсація вартості за неотримане речове майно в повному розмірі в день її звільнення з військової служби, вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати.

Ухвалою суду від 02 липня 2019 року ОСОБА_1 було відкрито провадження у справі №240/9059/19 за правилами спрощеного позовного провадження у справі без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

17 липня 2019 року до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач серед іншого зазначив про пропуск позивачем процесуального строку на звернення з даним позовом до суду та про передчасність висновків суду щодо наявності поважних причин для його поновлення.

З огляду на зазначене, ухвалою суду від 05 вересня 2019 року адміністративну справу №240/9059/19 було призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 16 вересня 2019 року о 12:00.

У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності головуючого судді Черняхович І.Е. в період з 09.09.2019 по 18.09.2019, судове засідання по справі, що призначене на 16 вересня 2019 року, було перенесено на 09 жовтня 2019 року о 10:00.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Черняхович І.Е. в період з 07.10.2019 по 09.10.2019 у відпустці, судове засідання по справі, що призначене на 09 жовтня 2019 року, було перенесено на 23 жовтня 2019 року о 12:00.

23 жовтня 2019 року до суду з`явились представник позивача - Дубок С.М. та представник відповідача - Федун О.С.

Розглянувши під час судового засідання питання порушення ОСОБА_1 процесуальних строків на звернення з даним позовом до суду, суд виніс ухвалу від 23 жовтня 2019 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків шляхом надання до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

06 листопада 2019 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 .

Розглянувши зазначене клопотання, суд встанови наступне.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, приписами частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зазначає, що предмет спору у зазначеній справі, належать, до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосується порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

Належність позивачу права на вказане речове майно підтверджується довідкою від 02.01.2018 №2 про вартість речового майна, що належить до видачі прапорщику ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 91 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно. Дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.

Специфічний характер правовідносин у даній категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.

В той же час, враховуючи специфіку публічно - правових спорів, для вирішення яких Кодексом адміністративного судочинства України визначені спеціальні строки, суд вважає достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права є загальний шестимісячний строк, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 липня 2019 року по справі №821/2/18.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Так, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Отже, встановлений ст. 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Як вже було зазначено судом, підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду стала виплата їй грошової компенсація вартості за неотримане речове майно не в повному розмірі, оскільки позивачу було виплачено 55228,58 гривень, замість належних до виплати 66162,04 гривень, а також здійснення такої виплати з порушенням передбачених законом строків її виплати.

При цьому судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що грошовому компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 55228,58 гривень, тобто не в повному розмірі, було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Суд зазначає, що доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, суд вважає, що з моменту виплати ОСОБА_1 грошової компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 55228,58 гривень, тобто не в повному розмірі, позивач дізналася про порушення своїх прав.

Відтак, перебіг строку звернення до адміністративного суд почався для позивача 19 червня 2018 року, тобто з моменту, коли їй була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в розмірі меншому, ніж той, що належав до виплати згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 №2 (а.с.14).

Водночас, з вказаний адміністративний позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 27 червня 2019 року, що свідчить на користь висновку про пропуск позивачем, встановленого ст. 122 КАС України, строку на звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на зазначене, під час судового засідання, що відбулося 23 жовтня 2019 року судом було винесено ухвалу від 23.10.2019, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху, а позивачу надано строк для подання до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Вказана заява надійшла до суду 06 листопада 2019 року.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 від 06.11.2019 про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду, суд встановив наступне.

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку на звернення до суду ОСОБА_1 у заяві зазначає, що до направлення позову до суду вона усно звертався до командування військової частини, щодо виплати коштів, однак після того як військова частина НОМЕР_1 виплатила їй 19.06.2018 кошти у розмірі сумі 55265,23 грн., командування військової частини НОМЕР_1 запевняло її, що остаточний розрахунок буде здійснено пізніше. У подальшому кошти так і не були виплачені позивач направила до військової частини НОМЕР_1 письмове звернення від 11.03.2019 з проханням виплатити недоплачені кошти за неотримане речове майно, але відповідь їй так і не надійшла. З огляду на зазначене, позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 своїми діями навмисно перешкоджала і не надавала відповідь на її звернення для того щоб позивач не могла звернутися до суду для захисту своїх прав.

Таким чином, зі змісту поданої позивачем заяви вбачається, що ним не заперечується та обставина, що про порушення своїх прав щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі меншому, ніж той, що належав до виплати, ОСОБА_1 дізналась 19.06.2018, коли на її картковий рахунок були зараховані вказані кошти. Разом з тим, поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач обґрунтовує тим, що вона тривалий час усно, а в подальшому письмово зверталась до військової частини НОМЕР_1 для виплати решти недоотриманий коштів.

З даного приводу суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Таким чином, поважність причин пропуску строку звернення до суду не може бути пов`язана з тим, що позивач зверталась до військової частини НОМЕР_1 для виплати решти недоотриманої грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оскільки така обставина не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання позову до суду.

Враховуючи викладене, судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до адміністративного суду. Будь-яких істотних і вагомих причин пропуску строку на звернення до суду, які б непереборно перешкоджали позивачу звернутись до суду або надавали б суду підстави обчислювати строк звернення до суду з іншої дати ніж з 19.06.2018 та вважати строк звернення до суду не пропущеним або пропущеним, але з поважних причин, ні позовна заява, ні додані до неї матеріали, а ні заява про поновлення пропущеного строку - не містять.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено поважність причин пропуску строку звернення до суду.

При вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

На підставі вищезазначеного та керуючись статтями 122, 123, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили у порядку встановленому статтею 256 КАС України та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.Е.Черняхович