Справа № 160/5397/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2019 року Справа № 160/5397/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Юнікон» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Приватне акціонерне товариство «Юнікон» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що не погоджується з прийнятими відповідачем рішеннями, вважає їх протиправними, оскільки вони ґрунтуються на висновках Акту перевірки, що не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать вимогами чинного законодавства України. Тому позивач вважає, що прийняті податкові повідомлення-рішення, у зв`язку з їх протиправністю, підлягають скасуванню.
Позивач, враховуючи докази, а саме: надані під час перевірки та долучені до матеріалів справи видаткові та податкові накладні, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти виконання робіт (надання послуг), акт виконання робіт, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, робить висновок про надуманість з боку відповідача порушень податкового законодавства, що були покладені в основу прийнятих податкових повідомлень-рішень.
Позивач вважає, що фактичні обставини об`єктивно засвідчують правомірність визначення позивачем розміру податку на прибуток, нарахування позивачем доходів, податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та за податковими накладними, які виписані на виконання умов договірних відносин.
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відповідно до вимог ч. 6 ст. 12, ч. 2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
У встановлений судом строк, відповідач заперечуючи проти позову, надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач зазначив, що підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки, викладені в акті перевірки, а саме:
- позивачем не підтверджено факту поставки товарів від ТОВ «Люксреал», ПП «Автомаркет», ТОВ «КП «Оріон Плюс», ВП «Трансвугілля», ТОВ «ТПГ Альвіс», а саме: не надано товарно-транспортних накладних, інших первинних документів, які б підтверджували поставку товару, у зв`язку з чим, відсутня інформація щодо місця відправлення та отримання товару. В результаті викладеного неможливо встановити використання у господарській діяльності позивача товару придбаного у цих контрагентів;
- позивачем не надано до перевірки товарно-транспортні накладні, внаслідок чого неможливо встановити використання, наданих ТОВ «Мірадоні», ТОВ «ТД «Мегатекс», ТОВ «Спецторг-інвест», ТОВ «Дніпросфера» та ПП «Транс Квінс» послуг з перевезення вантажів автотранспортом, у господарській діяльності АТ «Юнікон»;
- позивачем до перевірки не надано первинних документів (сертифікатів), внаслідок чого неможливо встановити використання, наданих ТОВ «Дніпроекономресурси» робіт, у господарській діяльності АТ «Юнікон».
- в актах приймання виконаних робі, наданих АТ «Юнікон» до перевірки не вказано місце виконання робіт, місце складання акту, внаслідок чого неможливо встановити використання, наданих ПП «Надія» робіт з електровипробування, вимірювання параметрів силового трансформатора на ПС-35/04, у господарській діяльності АТ «Юнікон»;
- в актах приймання-передачі наданих юридичних послуг, наданих АТ «Юнікон» до перевірки не вказано, які саме юридичні послуги надано ТОВ «Індустріальні інвестиції XXI століття», внаслідок чого неможливо встановити використання наданих TOB «Індустріальні інвестиції XXI століття» юридичних послуг, у господарській діяльності позивача.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає відзив беззмістовним, таким, що не відповідає вимогам ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не містить жодних заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується із посиланням на відповідні докази та норми права. Позивач зазначає, що у відзиві уривками процитовано Акт Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 24.05.2016 р. № 1737/04-63-14-01/23647276 "Про результати позапланової документальної виїзної перевірки", наведено уривок зі сторінки 48 Акту, де йдеться про взаємовідносини позивача та нерезидентом Фірмою "DEMARCO ENTERPRISES LIMITED", по яким жодних порушень не виявлено та які не мають жодного стосунку до позовних вимог позивача.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, дійшов наступних висновків.
За результатами проведеної перевірки складено Акт № 1738/04-63-14-01/23647276 від 24.05.2016 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року» (надалі - акт перевірки).
Судом встановлено, що відповідно до акту перевірки позивачем порушено положення Податкового кодексу України, а саме:
1. - п. 138.2. ст. 138, п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 Податкового Кодексу України від 02.12.10р. № 2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого завищено витрати в періоді, що перевірявся, на загальну суму 5 308 024 грн., у тому числі, в 2014 році на суму 5 308 024 грн.;
- п. 44.1. ст. 44, п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст.134, п. 135.1. ст. 135 Податкового Кодексу України від 02.12.10р. №2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого завищено витрати в періоді, що перевірявся, на загальну суму 172 807 грн., у тому числі в 2015 році на суму 5974 грн. та в 1 кварталі 2016 року на суму 166 833 грн.
Перевіркою встановлено завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 5 480 831 грн., у тому числі в 1 кварталі 2016 року на суму 5 480 831 грн. в наслідок завищення витрат, що вказано вище, а саме по періодам: 2014 рік на суму 5 308 024 грн., 2015 рік на суму 5 974 грн., 1 квартал 2016 року на суму 166 833 грн.
2. п. 198.1., п. 198.2., п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями, внесеними Законами України), в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 178 815 грн., у тому числі по періодам: в січні 2014 року на суму 2 200 грн., в лютому 2014 року на суму 12 752 грн., в березні 2014 року на суму 10 164 грн., в квітні 2014 року на суму 17 534 грн., в травні 2014 на суму 9 175 грн., в червні 2014 року на суму 6 292 грн., в липні 2014 року на суму 3 184 грн., в вересні 2014 року на суму 6 883 грн., в жовтні 2014 року на суму 46 342 грн., в листопаді 2014 року на суму 1 208 грн., в грудні 2014 року на суму 617 грн., в січні 2015 року на суму 585 грн., в квітні 2015 року на суму 610 грн., в січні 2016 року на суму 27 903 грн., в березні 2016 року на суму 33 366 грн.
Судом встановлено, що з викладеними в акті перевірки, висновками позивач не погодився про що зазначив в акті перевірки.
Підставою для збільшення у податковому обліку позивача суми грошового зобов`язання з податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), стали висновки контролюючого органу, викладені та обґрунтовані в акті перевірки.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі акту перевірки, відповідачем, 07 червня 2016 року було прийнято податкові повідомлення-рішення, а саме:
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також, відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - Податковий кодекс України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених ІІ розділом цього Кодексу (пункт 138,2 цієї статті).
Пунктом 138.4 цієї статті визначено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу, чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті).
За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення витрат та податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, згідно з пунктом 201.11 ст. 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).
Суд зазначає, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, на час виникнення відносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, визначав Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХІV.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.
Як встановлено судом, позивач мав господарські відносини з ТОВ «Люксреал», що виникли на підставі договору укладеного згідно ч. 1 ст. 181 ГК України у спрощений спосіб, шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, а саме, виставленням ТОВ «Люксреал» позивачеві рахунку-фактури № 261 від 03.10.2014 року на оплату вартості замовленого останнім товару - вугілля марки АО (фракція 50-80) та вартості доставки цього товару позивачеві.
10 жовтня 2014 року позивач оплатив замовлений товар - вугілля марки АО (фракція 50-80) згідно виставленого рахунку фактури № 261 від 03.10.2014, що підтверджується платіжним дорученням № 3344 від 10.10.2014 року.
Приймання товару за кількістю та якістю відбувалося на підставі видаткової накладної № РН-1014/03 ВІД 14.10.2014 року, а прийняття послуги з доставки цього товару відбувалося на підставі Акту № ОУ-1014/01 від 14.10.2014 року, які надавалися посадовим особам відповідача під час перевірки, що підтверджується реєстром № 22 переданих документів у межах проведення перевірки на території AT "ЮНІКОН" за період з 01.01.2013р.- по 04.04.2016р., згідно заявки № б/н від 26.04.2016 року ГДРІ ОСОБА_1 .
В подальшому цей товар було використано на обслуговування приміщення AT «ЮНІКОН» (на опалення), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, село Партизанське, вул. Заводська, 14, що підтверджується актами списання товарно- матеріальних цінностей, що наявні в матеріалах справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно п. 1 ч. 1 ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
Суд зазначає, що за умовами укладеного договору, у позивача були відсутні будь-які зобов`язання щодо перевезення товару, оскільки, зобов`язання з доставки замовленого товару взяло на себе ТОВ «Люксреал».
У постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 813/1766/17 суд зробив висновок, що відсутність певних документів у платника податків та/або певні недоліки таких документів, не можуть бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру поставки.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2019 року у справі № К/9901/3133/18 приходить до висновку, що «така схема постачання у цьому конкретному випадку дає підстави стверджувати, що відсутність у позивача ТТН та довіреностей на отримання товару не означає безтоварності спірних господарських операцій».
Окрім того, слід вказати, що відсутність у позивача товарно-транспортних накладних, складених під час перевезення товару, не є спростуванням реальності спірної господарської операції, оскільки, ТТН призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи.
Таким чином, суд приходить до висновку, що договір поставки, укладений між позивачем та ТОВ «Люксреал» у спрощений спосіб шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, був укладений для реального настання правових наслідків, а факт постачання товару, що підтверджується Видатковою накладною № РН-1014/03 від 14.10.2014 року і Актом № ОУ-1014/01 від 14.10.2014 року та факт здійснення позивачем оплати вартості поставленого товару, що підтверджується платіжним дорученням № 3344 від 10.10.2014 року, є доказом реального здійснення господарської операції з поставки вугілля марки АО (фракція 50-80).
Окрім того, суд не бере до уваги зауваження відповідача щодо анулювання 25.12.2014 року свідоцтва платника ПДВ від 01.06.2014 року № 200176036 та незвітування контрагентом по податку на додану вартість, оскільки, господарська операція між позивачем та контрагентом відбулась в жовтні 2014 року, в той час як анулювання свідоцтва відбулось в листопаді 2014 року, а також несплата контрагентом ПДВ при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на формування податкового кредиту і не є підставою для позбавлення позивача права на відшкодування цього податку, якщо останній виконав всі, передбачені законодавством умови.
Судом встановлено, що між позивачем та ПП «Автомаркет» були господарські відносини, які виникли на підставі укладеного згідно ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України у спрощений спосіб, шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, а саме, виставленням ПП «Автомаркет» позивачеві рахунку № 23/ф від 01.07.2014 року на оплату вартості замовленого товару - «Автопокришки 225/60 R17 MichelinPrimasi 3».
03.07.2014 року позивачем, згідно виставлено рахунку № 23/ф від 01.07.2014 року, оплачено замовлений товар «Автопокришки 225/60 R17 MichelinPrimasi 3», що підтверджується платіжним дорученням № 2109 від 03.07.2014 року, що міститься в матеріалах справи.
Приймання передачі товару здійснювалося за місцем знаходженням продавця - ПП «Автомаркет». Факт прийняття товару підтверджується накладною № 49 від 03.07.14 року, що наявна в матеріалах справи. Накладна № 49 від 03.07.2014 року та Акт вхідного приймання товаро-матеріальних цінностей від 03.07.2014р., що підтверджують реальність здійснення господарської операції з поставки «Автопокришки 225/60 R17 MichelinPrimasi 3» у кількості 4 штуки. Названі документи були надані посадовим особам відповідача під час перевірки, що підтверджується реєстром № 22 переданих документів у межах проведення перевірки на території позивача за період з 01.01.2013 року по 04.04.2016 року, згідно заявки № б/н від 26.04.2016 року ГДРІ ОСОБА_1 , що міститься в матеріалах справи.
Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем та ПП «Автомаркет» було укладено договір поставки «Автопокришки 225/60 R17 MichelinPrimasi 3» у кількості 4 штуки, загальною вартістю 10 003,20 грн. з ПДВ. При цьому, враховуючи той факт, що поставка товару відбувалася на умовах самовивозу, без залучення перевізника, то у позивача відсутній обов`язок здійснювати оформлення такого перевезення товарно-транспортною накладною, оскільки, позивач не є суб`єктом транспортного процесу, процесу перевезення.
Суд також зазначає, що сума грошових коштів, сплачених в рахунок оплати вартості товару - «Автопокришки 225/60 R17 MichelinPrimasi 3» у кількості 4 штук, загальною вартістю 10 003,20 грн. з ПДВ не була включена до складу витрат у зв`язку з тим, що дана грошова сума обліковувалася по рахунку 207 «Запчастини» та не списувалася з балансу позивача, що підтверджується даними Звіту про рух товарно-матеріальних цінностей з відображенням фінансового результату, за результатами роботи за 01.07.2014 року 31.03.2016 року по центру обліку: ЦУ НАП (матеріали), що наявний в матеріалах справи.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно анулювання 28.01.2016 року свідоцтва платника ПДВ від 07.04.1998 року № 3984568 ПП «Автомаркет», оскільки вказане свідоцтво було анульоване в 2016 році, в той час, як спірна господарська операція відбулася в 2014 році.
Отже, суд приходить до висновку, що накладна № 49 від 03.07.14, рахунок № 23/ф від 01.07.2014 року, платіжне доручення № 2109 від 03.07.14 та Акт вхідного приймання товаро-
матеріальних цінностей від 03.07.14р., є доказами реального здійснення господарської операції з поставки «Автопокришок 225/60 R17 MichelinPrimasi 3» у кількості 4 штуки, загальною вартістю 10 003,20 грн. з ПДВ, що спростовує висновок відповідача про відсутність первинних документів, які б підтверджували поставку товару, а також, Звіт про рух ТМЦ по ЦУ НАП (матеріали) є підтвердження не віднесення грошової суми у розмірі 10 003.20 грн. з ПДВ до складу витрат позивача, що доводить правомірність формування позивачем своїх витрат.
Щодо господарських відносин позивача з ТОВ «КП «Оріон Плюс», суд зазначає наступне.
Взаємовідносини (господарські відносини) між позивачем та ТОВ «КП «Оріон Плюс» виникли на підставі Договору № ПР-01/000003 від 04 червня 2013 року, що міститься в матеріалах справи.
Відповідно до п. 1.1. Договору, сторони погодили що постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару, кількість і ціна якого визначена у специфікації, а покупець зобов`язаний прийняти поставлений товар.
Для перевезення товару від складу постачальника до свого складу покупця, позивачем було залучено перевізника - TOB «КОМЕРСАНТ-Н», що підтверджується товарно-транспортною накладною № 21/10 від 21.10.2014 року, що наявна в матеріалах справи, яка надавалася посадовим особам відповідача під час перевірки, що підтверджується реєстром № 12 переданих документів у межах проведення перевірки на території позивача за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року, що міститься в матеріалах справи.
Як встановлено судом, приймання товару за кількістю та якістю відбувалося за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Белостоцького, 143, склад № 4 на підставі товаросупровідних документів, вказаних в пункті 4.5 Договору № ПР-01/000003 від 04.06.2013 року, а саме: видаткової накладної № РН-0000281 від 21.10.2014 року та рахунку-фактури № СФ-0000281 від 16.10.2014 року, що наявні в матеріалах справи.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказані первинні документи, які складені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (в редакції, діючій станом на дату складання документів), підтверджують рух придбаної позивачем продукції, а, отже, ці первинні документи є достатніми та належними підставами для бухгалтерського обліку господарської операції, в яких зафіксовано факти їх здійснення та спростовують висновки відповідача, покладені в основу прийнятих податкових повідомлень-рішень.
Судом встановлено, що позивач перебував у господарських відносинах з ТОВ «ВП «Трансвугілля», які виникли на підставі Договору поставки № ПОС-01/000001 від 26.01.2016 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник - ТОВ «ВП «Трансвугілля» зобов`язався поставити, а покупець - позивач прийняти і оплатити на умовах, зазначених в Договорі металопродукцію, асортимент, кількість та ціна якого вказана у специфікації.
Як вбачається з п. 4.1 Договору, сторони погодили, що умови поставки вказуються у Специфікаціях.
У пункті 2 Специфікації № 1 від 26.01.2016 року до договору поставки № ПОС-01/000001 від 26.01.2016 року сторони погодили, що поставка товару здійснюється на умовах FCA - склад вантажовідправника за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт Партизанське, вул. Леніна, 25.
27.01.2016 року ТОВ «ВП «Трансвугілля» виставило рахунок на оплату № 4 від 27.01.2016 року, який позивачем сплачено 28.01.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 146 від 28.01.2016 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Для перевезення товару від складу постачальника до кінцевого вантажоодержувача, позивачем було залучено перевізника - фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, що підтверджується товарно-транспортною накладною № Юго0000002 від 28.01.2016 року (міститься в матеріалах справи), яка надавалася посадовим особам відповідача під час перевірки.
Приймання товару за кількістю та якістю відбувалося за адресою: Дніпропетровська обл ., Дніпропетровський район, смт Партизанське , вул. Леніна, 25 на підставі товаросупровідних документів, а саме: видаткової накладної № 5 від 28.01.2016 року, рахунку на оплату № 4 від 27.01.2016 року; платіжного доручення № 146 від 28.01.2016 року та сертифікату якості від 06.10.2015 току, що наявні в матеріалах справи.
Отже, суд приходить до висновку, що вищевказані первинні документи, які складені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", в редакції діючій станом на дату складання документів, підтверджують рух придбаної позивачем продукції, а тому, такі первинні документи є достатніми та належними підставами для бухгалтерського обліку господарської операції, в яких зафіксовано факти їх здійснення та спростовують висновки відповідача, покладені в основу прийнятих податкових повідомлень-рішень.
Щодо господарських відносин позивача з ТОВ «ТПГ Алвіс», суд зазначає наступне.
Між позивачем та ТОВ «ТПГ Алвіс» було укладено Договір поставки № 0495/2014 від 20.03.2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Як вбачається з умов договору, приймання товарів за кількістю та якістю відбувається на підставі товаросупроводжувальних документів, вказаних в п. 3.6 договору поставки, якими є рахунок-фактура, видаткова накладна, податкова накладна.
Окрім того, умовами п. 3.2 договору поставки встановлено, що поставка товару за договором здійснюється на умовах DDP - склад покупця, за адресою: м. Дніпро, вул. Олеся Гончара, 28А.
Таким чином, у позивача були відсутні зобов`язання щодо перевезення вантажів та оплати за перевезення.
09.04.2015 року позивач здійснив оплату замовленого товару згідно рахунку, що підтверджується платіжним дорученням № 807 від 09.04.2015 року, що наявне в матеріалах справи.
Суд зазначає, що відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та додану вартість, не є обов`язковим при оподаткуванні за договорами купівлі-продажу чи поставки. Вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а, отже, відсутність у позивача товаро-транспортних накладних не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій, проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві, та відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи. Окрім того, обов`язок щодо транспортування придбаних позивачем товарно-матеріальних цінностей було покладено саме на постачальників (контрагентів).
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року № 824/392/17-а.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені первинні документи підтверджують рух товару та коштів за нього, спростовують висновки відповідача, на підставі яких прийнято спірні податкові-повідомлення-рішення.
Між позивачем та ТОВ «КУТПМЗЗОВВВС «ДНІПРОЕКОНОМРЕСУРСИ» виникли господарські відносини на підставі Договору № 8ФС-276 від 27.07.2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи, відповідно до якого позивач - замовник, а ТОВ «КУТПМЗЗОВВВС «ДНІПРОЕКОНОМРЕСУРСИ» - виконавець.
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору виконавець взяв на себе зобов`язання щодо обробки та маркування дерев`яного пакувального матеріалу, згідно вимог Фітосанітарних правил ввезення з-за кордону. Перевезення в межах країн, експорту та виробництво дерев`яного пакувального матеріалу.
Факт наданих послуг підтверджується Актом виконаних робіт № 0124 від 12.02.2014 року, Актом приймання-передачі від 12.02.2014 року, Актом приймання-передачі від 01.02.2014 51 року, Актом виконаних робіт № 0230 від 05.03.2014 року, Актом приймання-передачі від 05.03.2014 року, Актом приймання - передачі від 03.03.2014 року, копії яких містяться в матеріалах справи.
Оригінали отриманих з результатами наданих послуги фітосанітарні (карантинні) сертифікати були направлені покупцю товару у складі транспортно-супровідних документів, про що в гр. 19 ВМД є відмітка «Під фітосанітарним контролем». Відповідно надати ці документи під час перевірки в оригіналах позивач не мав можливості, та не мав зобов`язання цього робити, оскільки сертифікат не є документом первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксує рух активів, та не може впливати на податковий кредит позивача, як однієї із сторін договору.
Крім того, як вбачається із CMR, що міститься в матеріалах справи, останні підтверджують використання у господарській діяльності отриманих фітосанітарних (карантинних) сертифікатів, а саме, як факт підтвердження проходження фітосанітарної обробки дерев`яних піддонів.
Суд зазначає, що не може бути беззаперечним доказом безтоварності господарських операцій і відсутність документів на підтвердження якості придбаних позивачем у контрагентів товарів, оскільки такі документи не є документами, на підставі яких формуються показники податкової та бухгалтерської звітності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі №824/392/17-а.
Окрім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на анулювання свідоцтва платника ПДВ контрагента 06.02.2015 року, оскільки господарські операції з даним контрагентом відбувались у 2014 році.
Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Надія» було укладено Договір № Е/2-1.15 від 12.01.2015 року (копія міститься в матеріалах справи), згідно умов якого позивач - замовник, а ТОВ «Надія» - виконавець.
Як вбачається з пункту 1.1. Договору виконавець взяв на себе зобов`язання з виконання робіт з випробувань та вимірювань параметрів силового трансформатора на ПС - 35/0,4 кВ «База» протягом 7 днів після підписання даного договору.
У пункті 3.1. договору сторони погодили, що здача-приймання виконаних робіт проводиться виконавцем та уповноваженими представниками замовника та оформляється приймально-здавальними Актами або Актами по Ф.2, підписаними двома сторонами.
Як встановлено судом, трансформаторна підстанція, відносно якої проводилися роботи по Договору, є стаціонарною та знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., смт Партизанське, на вул. Леніна, 14 (Заводська), відповідно роботи провадилися за місцем її знаходження.
Так, здача-приймання виконаних ТОВ «Надія» робіт здійснювалася на підставі розділу 4 Договору та була оформлено Актом по Ф.2, а саме: Актом приймання виконаних будівельних робіт за січень 2015 року, які міститься в матеріалах справи.
Отже, суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо неможливості встановлення місця виконання робіт та місця складання акту за вказаним договором.
Також, як встановлено судом, між позивачем та ТОВ «Індустріальні інвестиції ХХІ століття» було укладено Договір № ЮП/1 від 02.02.2016 року (копія міститься в матеріалах справи), відповідно до умов якого позивач - замовним, ТОВ «Індустріальні інвестиції ХХІ століття» - виконавець.
Як вбачається з п. 1.1 договору виконавець взяв на себе зобов`язання надати юридичні послуги, а саме, надання юридичних консультацій щодо укладення, виконання або розірвання цивільно правових договорів, підготовка проектів процесуальних документів, надання Замовнику правої консультацій при розв`язанні у судах питань за участю замовника або його клієнтів.
Відповідно до п. 2.5 договору, сторони погодили, що факт надання послуг, приймання її результатів оформлюється Актом прийому-передачі наданих послуг.
В підтвердження факту надання послуг сторонами було складено Акт приймання-передачі наданих послуг від 29.02.2016 року (міститься в матеріалах справи). Як вбачається з акту виконавець надав замовнику юридичні послуги загальною вартістю 100 100,00 грн., а саме: надання юридичних консультацій щодо укладення та виконання угоди про нерозголошення інформації з нерезидентом; юридичний аналіз практики вирішення спорів, пов`язаних із виконанням договорів поставки та перевезення; юридичний аналіз вимог правоохоронних органів щодо надання замовником документів по договірним зобов`язанням; юридичний аналіз вимог органів Державної фіскальної служби щодо виконання замовником податкових зобов`язань та надання рекомендацій щодо подальших дій замовника.
Суд зазначає, що відсутність певних реквізитів у документах, на підставі яких платник податків здійснив зміни у власному податковому обліку, або складання таких документів з певними порушеннями, які не призводять до неможливості ідентифікації осіб, які приймали участь у господарській операції, та/або ідентифікації змісту та обсягу господарської операції, не призводять до втрати такими документами значення доказу правомірності здійснення змін податковому обліку, якщо інші докази свідчать про фактичне виконання такої господарської операції.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року № 804/1351/16.
Отже, суд не може прийняти до уваги доводи відповідача щодо відсутності в акті приймання-передачі наданих юридичних послуг інформації про вид наданих юридичних послуг.
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Мірадоні», ТОВ «ТД «Мегатекс», ТОВ «Спецторг-інвест», ТОВ «Дніпросфера», ПП «Транс Квінс», суд вважає за необхідне вказати наступне.
Господарські відносини між позивачем та ТОВ «Мірадоні», ТОВ «ТД «Мегатекс», ТОВ «Спецторг-інвест», ТОВ «Дніпросфера», ПП «Транс Квінс» виникли на підставі договорів надання послуг з перевезення, а саме: Договору про надання послуг з перевезення № ЗКС - 101/000011 від 01.09.2014 року укладеного між позивачем та ТОВ «Мірадоні», Договору надання послуг з перевезення №ЗКС - 101/000005 від 01.04.2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «ТД «Мегатекс», Договору надання послуг з перевезення №ЗКС - 101/000002 від 08.01.2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Спецторг-інвест», Договору надання послуг з перевезення № ЗКС - 101/000004 від 10.02.2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Дніпросфера», Договору надання послуг з перевезення №ЗКС - 101/000017 від 01.10.2013 року укладеного між позивачем та ПП «Транс Квінс», копії яких наявні в матеріалах справи.
Згідно зазначених договорів позивач виступав замовником, а ТОВ «Мірадоні», ТОВ «ТД «Мегатекс», ТОВ «Спецторг-інвест», ТОВ «Дніпросфера» та ПП «Транс Квінс» - виконавцями. Предметом зазначених договорів було зобов`язання виконавця надати замовнику послуги з автотранспортних перевезень згідно заявок замовника, а замовник зобов`язується прийняти вказані послуги та оплатити їх на умовах, передбачених цими договорами. Перевезення повинно здійснюватися власними або орендованими транспортними засобами.
Зазначені послуги отримувалися позивачем для перевезення товару, придбаного та реалізованого за укладеними позивачем договорами поставок в залежності від умов поставок за цими договорами, про що свідчить найменування вантажоодержувачів і вантажовідправників, та підписи їх працівників, перевізників та працівників позивача на товарно-транспортних накладних.
Факт надання послуг вищевказаними контрагентами підтверджується товарно- транспортними накладними, заявками та акт-звітами до яких додавалися товарно- транспортні накладні, які надавалися посадовим особам відповідача під час перевірки, що підтверджується реєстрами № 12, 22, 26, 27, 28, 31, 34, 37 переданих документів та наявні в матеріалах справи.
Суд звертає увагу на те, що на всіх товарно-транспортних накладних є відмітки вантажовідправника, перевізників та вантажоодержувачів, що належним чином підтверджує факт здійснення господарських операцій.
Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо ненадання позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних.
Окрім того, суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про анулювання свідоцтва платника ПДВ ТОВ «Мірадоні» 25.11.2014 року та незвітування контрагентом з ПДВ з грудня 2014 року, оскільки, договір з ТОВ «Мірадоні» було укладено 01.09.2014 року.
Окрім того, суд зазначає, що наявність або відсутність у податкового органу якоїсь інформації не може бути підставою для позбавлення його права на формування витрат чи податкового боргу, тому не бере до уваги зауваження відповідача щодо відсутності в нього інформації про основні засоби та чисельність працівників даного контрагента.
Аналогічно, анулювання свідоцтва платника ПДВ ТОВ «Дніпросфера» відбулось 07.07.2014 року та припинення звітування з березня 2014 року, у той час як договірні відносини між позивачем та контрагентом виникли у лютому 2014 року.
Анулювання свідоцтва платника ПДВ ТОВ «Транс Квінс» відбулось 10.08.2015 року, а припинення звітування - з січня 2015 року, проте, договір між позивачем та контрагентом було укладено 01.10.2013 року.
Щодо посилання відповідача на взаємовідносини позивача з нерезидентом Фірмою «DEMARCO ENTERPRISES LIMITED», суд зазначає, що за цими взаємовідносинами порушень відповідачем не виявлено та такі взаємовідносини не мають стосунку до позовних вимог позивача.
Суд вважає за необхідне вказати, що до спірних правовідносин застосовується ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ст. 6 Конвенції, ст. 6 та ч.2 ст. 61 Конституції України, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Так, відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право мирного володіння майном, а саме встановлено, що: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів ".
Роз`яснення цієї норми міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковими органами зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Таке втручання може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом.
Таким чином, право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у позивача у момент повного виконання ним своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ.
При цьому, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, виключно тоді коли воно здійснене на умовах, передбачених законом і в такий спосіб, що є достатньо зрозумілим, щоб дозволити платнику податків передбачити наслідки своїх дій. (абз. 2 Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції).
Суд зазначає, що чинне законодавство України не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів.
Платник податків не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Відповідно до ч. 2 статті 61 Конституції України в якій закріплено принцип персональної відповідальності, відповідно до якого суб`єкт господарювання не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів, а може бути притягнутий до відповідальності лише за власні правопорушення і лише за наявності в його діях вини.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-ІУ практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського СУДУ від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України».
На недопустимість покладення тягаря негативних наслідків від встановлення протиправності дій контрагента платника податків неодноразово вказав Європейський суд з прав людини, зокрема, 9 січня 2007 року у рішенні «Інтерсплав проти України», а також Верховний Суд України, зокрема, у постанові № 21-1578 від 13.01.2009 року. Так. Верховний Суд України звернув увагу на те, що платник податків, за умови його необізнаності, не може нести відповідальність за недобросовісні дії свого контрагента, а тим більше перевіряти чи реальною була воля засновників даного підприємства на здійснення господарської діяльності.
Такий висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні від 18.03.2010 року по справі «Бізнес СепортСентре проти Болгарії». При цьому, у п. 23 даного рішення Європейський суд з прав людини наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Втім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організапії-заявника (Бізнес ЄеПортСентре) це не мало б.
Аналогічна правова позиція була висловлена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (заява № 3991/03).
З викладеного вбачається, що Європейський суд з прав людини займає позицію, відповідно до якої, для платника податків не можуть наступати негативні наслідки, у вигляді нарахування ПДВ та штрафних санкцій, за відсутності прямої участі підприємства у зловживаннях пов`язаних із сплатою ПДВ та обізнаності про таке порушення з боку контрагента. Крім того, вимоги контролюючого органу до платника податків, у зв`язку із порушеннями допущеними його контрагентом, Європейський суд з прав людини визначає, як надзвичайне обтяження.
Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач фактично виконав всі вимоги встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст договорів, укладених з контрагентами, про які йдеться в даній справі, не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, з якими були вчинені договори, на момент їх укладання, мали увесь обсяг необхідної цивільної дієздатності наданої ним державою; волевиявлення учасників Договорів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори вчинені в формі встановленій Законом, договори були спрямовані не на формальне, а на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними і підтверджені виконанням законодавчих вимог, щодо їх документального підтвердження реальною зміною майнового стану і діловою метою у вигляді отриманого прибутку.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд зазначає, що договори в судовому порядку не визнані недійсними.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, такий правочин може бути визнаний недійсним судом, при цьому, обов`язково встановлюється, чи наявний умисел в обох сторін правочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст. 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Таким чином, адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Юнікон» підлягає задоволенню повністю.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі ст. 139 КАС України, з урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь Приватного акціонерного товариства «Юнікон» підлягають судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 12 990,93 грн., його сплата підтверджується платіжним дорученням № 9392 від 05.06.2019 року, що наявне в матеріалах справи.
Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Юнікон» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 02.09.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька