Справа № 500/1338/19
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№857/9391/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

з участю представника відповідача Мурованої І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі №500/1338/19 (головуючий суддя Мірінович У.А., рішення проголошене о 11.00год у м. Тернополі, повний текст складений 24.09.2019 р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги відповідача №Ф-2505-50 від 11.05.2019 про стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. Однак, позивач з 17.04.2013 на підставі заяви зупинила право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI). Таким чином, оскільки позивач не займалася адвокатською діяльністю, як наслідок не отримувала доходу від такої діяльності, то відповідач безпідставно виніс оскаржену вимогу про сплату боргу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області № Ф-2505-50 від 11.05.2019 зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Тернопільській області судові витрати на суму 768 гривень 40 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій вказує на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що лише зупинення адвокатської діяльності не може бути підставою для не стягнення недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки зняття з обліку відбувається на підставі поданої до контролюючого органу заяви за основним місцем обліку. Позивачем така заява була подана лише 13.05.2019р., тому відповідно їй була нарахована недоїмка з єдиного внеску, до якої відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» строки давності не застосовуються. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову задоволенні позову.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що адвокатську діяльність не здійснювала 17.04.2013р., відповідно до не отримувала доходу від такої діяльності, тому у неї відсутній обов`язок по сплаті єдиного внеску. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні проведено заміну відповідача Головного управління ДФС у Тернопільській області на його правонаступника, Головне управління ДПС у Тернопільській області, представник якого апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у скарзі, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явилась, у відзиві на апеляційну скаргу просила справу розглядати у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії ВО № 000838, що позивач зареєстрована адвокатом згідно з рішенням про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №22 від 24.02.2012. Право на заняття адвокатською діяльністю підтверджується свідоцтвом №684 від 24.02.2012. З 17.04.2013 на підставі поданої заяви позивач зупинила право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону №5076-VI.

Надалі, 11.05.2019 відповідач виніс вимогу №Ф-2505-50, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн. відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI, так як згідно реєстраційних та облікових даних ІС «Податковий блок» ДФС України позивач подала до контролюючого органу заяву про зняття з обліку платника податків лише 13.05.2019.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що позивач з 17.04.2013 не здійснювала адвокатської діяльності, не отримувала доходу від такої діяльності, тому у неї відповідно відсутня заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини першою статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною восьмою статті 9 цього ж Закону, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Абзацом першим пункту 2 частини першої статті 7 вказаного Закону визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Отже, з урахуванням наведених вище норм законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Питання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно зі статтею 13 якого, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 вказаного Закону, право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката (пункт 1 частини третьої статті 31 Закону № 5076-VI).

Статтею 32 цього ж Закону визначено підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частинами п`ятої та шостої статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України.

Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України (частина перша статті 17 Закону № 5076-VI).

Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю.

З огляду на зазначене, законодавець розрізняє зупинення та припинення права на заняття адвокатською діяльністю, а тому зазначені обставини вказують на те, що поняття «зупинення» та «припинення» адвокатської діяльності мають різну юридичну природу, та, відповідно, не є тотожними, з огляду на різний процедурний характер та особливості застосування, як наслідок суд дійшов висновку, що дія положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 №1162, які регулюють особливості саме припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не може бути розповсюджено на спірні відносини щодо зупинення адвокатської діяльності.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач з 17.04.2013 на підставі заяви зупинила право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону № 5076-VI, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру адвокатів України серії ВО № 000838.

Таким чином, з 17.04.2013 позивач не здійснювала адвокатської діяльності та на дату винесення оскаржуваного рішення не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивач заяву про зняття з обліку подала лише 13.05.2019р., то такі апеляційний суд вважає безпідставними з наведених вище підстав, оскільки апелянт ототожнює поняття припинення адвокатської діяльності та зупинення адвокатської діяльності.

Підпункт 2 пункту 11.18 Розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів (затверджений наказом міністерства фінансів України від 09.12.2011р. №1588, із змінами і доповненнями), на який посилається апелянт, регламентує зняття з обліку після припинення незалежної професійної діяльності.

Також апеляційний суд зазначає, що позивач з 22.07.2013 року по теперішній час працює у Державному концерні «Укроборонпром», і відповідно за весь час з неї було нараховано та утримано усі податки та обов`язкові платежі, зокрема єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Крім цього, у положеннях Податкового кодексу України серед основних засад податкового законодавства визначених у статті 4 передбачено принцип презумпції правомірності рішень платника податків, у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною та скасування зазначеної вимоги, враховуючи те, що позивач з 17.04.2013 не здійснювала адвокатської діяльності та не отримувала доходу від такої діяльності.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі №500/1338/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повний текст постанови складено 12.11.2019р