Справа № 140/1399/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9408/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції,

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року (суддя - Андрусенко О.О., час ухвалення - 15:02 год., місце ухвалення - м.Луцьк, дата складання повного тексту - 12.07.2019 року),

в адміністративній справі №140/1399/19 за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції,

про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І рішення відповідача від 29.03.2019 року №894 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України».

Відповідач НАЗК позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 березня 2019 року №894 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України».

З цим рішенням суду першої інстанції від 02.07.2019 року не погодився відповідач НАЗК та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним, винесене з недотриманням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не міг визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І рішення відповідача від 29.03.2019 року №894 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України», не перевіривши їх і не давши їм об`єктивної оцінки, що вказує на необгрунтованість прийнятого рішення. Також вказує апелянт на те, що перевірка декларації позивача за 2016 рік була розпочата відповідно до рішення НАЗК від 08.12.2017р. №1383 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України, на підставі інформації, отриманої від суб`єкта звернення». Вважає апелянт, що системний аналіз положень Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства від 10.02.2017р. №56, свідчить, що відповідний перелік дій лише визначає набір дій, які має вчинити Національне агентство для проведення повної перевірки декларації, але жодним чином не встановлюють, що у строк, визначений для перевірки декларації, мають бути прийняті рішення про початок проведення перевірки та про затвердження її результатів. Також зазначає апелянт, що Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації не встановлено граничних термінів для опрацювання отриманих у рамках здійснення повної перевірки матеріалів та складення і прийняття рішення. Тому, на думку апелянта, безпідставними є висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог Порядку щодо строків проведення повної перевірки декларації позивача за 2016 рік.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 02.07.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Представник відповідача (апелянта) взяв участь в засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав, просив її задоволити в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи (їх представників), дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.03.2017 року позивач ОСОБА_1 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, шляхом її заповнення на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (а.с. 65-71).

Національним агентством прийнято рішення №1383 від 08.12.2017 року «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником голови Державного агентства лісових ресурсів України, на підставі інформації, отриманої від суб`єкта звернення» (а.с. 23-24, 55-56).

За результатами такої перевірки Національним агентством прийнято рішення №894 від 29.03.2019 року «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України» (а.с. 14-21, 57-64).

Із змісту цього рішення №894 від 29.03.2019 року видно, що під час з`ясування достовірності задекларованих відомостей (розділ І рішення) Національне агентство встановило:

1) у розділі 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості про свою посаду, чим не дотримав вимоги пункту 1 частини першої статті 46 Закону (пункт 1 рішення №894);

2) у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості про реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (квартири), який належить члену сім`ї (дружині) на праві власності, та не зазначив відомості про об`єкт нерухомого майна, яким він користувався відповідно до розділу 2.1 декларації, чим не дотримав вимоги підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 46 Закону (пункт 2 рішення №894);

3) у розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості про ідентифікаційний номер, вартість на дату набуття у власність транспортного засобу, який належить члену сім`ї (дружині) на праві власності, чим не дотримав вимоги підпунктів «а», «б» пункту 3 частини першої статті 46 Закону (пункт 3 рішення №894);

4) у розділі 8 «Корпоративні права» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості про вартість корпоративних прав у грошовому вираженні, які належать члену сім`ї (дружині), та не зазначив відомості про корпоративні права, які належать члену сім`ї (дружині), що відрізняються від достовірних на суму 4950,00 грн. (пункт 4.2), чим не дотримав вимоги пункту 5 частини першої статті 46 Закону (пункт 4 рішення №894);

5) у розділі 9 «Юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості, не відобразивши інформацію про юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є член сім`ї (дружина), чим не дотримав вимоги пункту 5-1 частини першої статті 46 Закону (пункт 5 рішення №894);

6) у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості про розмір доходу члена сім`ї (дружини), які відрізняються від достовірних на суму 752,40 грн., чим не дотримав вимоги пункту 7 частини першої статті 46 Закону (пункт 6 рішення №894).

Також зі змісту спірного рішення №894 від 29.03.2019 року видно, що за результатами повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , Національне агентство вирішило, зокрема, що:

1) суб`єкт декларування при складанні та поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік зазначив недостовірні відомості про займану посаду, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (квартири), який належить члену сім`ї (дружині) на праві власності, ідентифікаційний номер, вартість на дату набуття у власність транспортного засобу, про вартість корпоративних прав у грошовому вираженні, які належать члену сім`ї (дружині), розмір доходу члена сім`ї (дружини) та не зазначив відомості про об`єкт нерухомого майна, яким він користувався відповідно до розділу 2.1 декларації, корпоративні права, які належать належить члену сім`ї (дружині), юридичних осіб, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є член сім`ї (дружина), чим не дотримав вимоги п.1, п.п.«а» п.2, п.п. «а», «б» п.3, пунктів 5, 5-1, 7 частини першої ст.46 Закону України «Про запобігання корупції». Недостовірні відомості, зазначені у декларації, відрізняються від достовірних на суму, що не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб;

2) суб`єкт декларування не дотримав вимоги пунктів 3, 5 частини 1, частини п`ятої ст.46 Закону в частині відображення вартості на дату набуття у власність транспортного засобу, які належить члену сім`ї (дружині), вартості корпоративних прав члена сім`ї (дружини);

3) наявність конфлікту інтересів не встановлено;

4) правові підстави для встановлення ознак незаконного збагачення відсутні.

Саме це рішення №894 від 29.03.2019 року являється предметом оскарження у розглядуваному адміністративному позові, а саме, в частині пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І цього рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення НАЗК №894 від 29.03.2019 року прийнято більше ніж через рік з дня прийняття рішення про проведення повної перевірки декларації позивача, тобто з порушенням строків проведення перевірки декларацій, передбачені пунктом 14 Порядку №56. Таке процесуальне порушення порядку проведення перевірки зумовило порушення принципів правової невизначеності і верховенства права, та поставило під сумнів результати самої перевірки. Крім цього, при прийнятті спірного Рішення позивач був позбавлений можливості надати письмові пояснення та/або підтвердні документи щодо задекларованих відомостей, що мало наслідком порушення принципу права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними вище висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Законом України від 14.10.2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» врегульовано правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Згідно ч.1 ст.4 цього Закону, Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

До повноважень Національного агентства належать, зокрема, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (п.8 ч.1 ст.11 Закону №1700-VII).

Згідно з ч. 2, 3 ст.50 Закону №1700-VII, Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону. Порядок проведення передбачених цією статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.

Повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності. Національне агентство проводить перевірку декларації, у тому числі і на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей (абз. 1, 5 ч.1 ст.50 Закону №1700-VII).

Також судом першої інстанції вірно враховано, що механізм проведення Національним агентством контролю та повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), відповідно до статей 48 та 50 Закону №1700-VII, визначає Порядок проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.02.2017 року №56 (далі - Порядок №56).

Виключно цим Порядком визначено спеціальні строки проведення повної перевірки декларацій.

Відповідно до пункту 2 розділу III Порядку №56, початком здійснення повної перевірки декларації є день, наступний за днем прийняття рішення про проведення перевірки (в редакції чинній на момент прийняття рішення від 08.12.2017 року №1383 і яка діяла до 21.12.2018 року).

Згідно з пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №56, повна перевірка декларації передбачає такі дії: 1) прийняття Рішення про проведення перевірки; 2) аналіз відомостей про об`єкти декларування (об`єкти нерухомості; об`єкти незавершеного будівництва (в тому числі інформація щодо власника або користувача земельної ділянки); цінне рухоме майно (крім транспортних засобів); цінне рухоме майно - транспортні засоби; цінні папери; інші корпоративні права; юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї; нематеріальні активи; доходи, у тому числі подарунки; грошові активи; фінансові зобов`язання; видатки та правочини суб`єкта декларування; посади чи роботи за сумісництвом суб`єкта декларування; членство суб`єкта декларування в об`єднаннях (організаціях) та входження до їх органів), зазначені в деклараціях суб`єкта декларування, та їх порівняння з відомостями з реєстрів, баз даних, інших інформаційно-телекомунікаційних систем державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, що можуть містити інформацію про об`єкти декларування, які мають відображатися в декларації; 3) створення, збирання, одержання, використання інформації, яка є необхідною для повної перевірки декларації, з використанням джерел інформації, визначених пунктами 8 - 11 цього розділу; 4) направлення Національним агентством відповідному суб`єкту декларування листа з пропозиціями надати письмові пояснення та/або копії підтвердних документів та розгляд і врахування наданих ним пояснень та/або копій підтвердних документів під час проведення повної перевірки декларації у порядку та на умовах, визначених пунктом 12 цього розділу; 5) прийняття Національним агентством Рішення про результати здійснення повної перевірки декларації.

При цьому, пунктом 14 даного розділу передбачено, що повна перевірка декларації за цим Порядком здійснюється упродовж 60 календарних днів з дня прийняття Рішення про проведення перевірки. У разі необхідності строки проведення повної перевірки декларації можуть бути продовжені, але не більше ніж на сукупний строк у 30 календарних днів.

Відтак, повна перевірка декларацій повинна тривати не більше ніж 60 календарних днів з дня прийняття Рішення про проведення перевірки, а у виняткових випадках - не більше 90 днів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що з аналізу пункту 6 розділу III Порядку №56 видно, що повна перевірка декларацій розпочинається рішенням про її проведення і закінчується рішенням про результати перевірки.

Проведення перевірки Національним агентством декларації передбачає встановлену Порядком процедуру, яка визначає чітко визначену послідовність дій, результатом якої є обов`язкове прийняття рішення про проведення перевірки декларацій (декларації).

Тобто, будь-яких підстав для винесення рішення про результати повної перевірки декларації поза межами визначеного Порядком №56 строку законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 25.07.2019 р. (справа №826/13000/18).

Судом першої інстанції вірно встановлено та враховано, що рішення НАЗК №1383 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України, на підставі інформації, отриманої від суб`єкта звернення» прийнято 08.12.2017 року.

Разом з тим, оскаржуване рішення №894 прийняте НАЗК лише 29.03.2019 року, докази прийняття Національним агентством рішення про продовження строку повної перевірки декларації позивача чи зупинення строків повної перевірки декларації в матеріалах справи - відсутні.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення НАЗК №894 прийнято 29.03.2019 року, тобто більше ніж через рік з дня прийняття рішення про проведення повної перевірки декларації позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем порушено строки проведення перевірки декларацій, передбачені пунктом 14 Порядку №56.

Таке процесуальне порушення порядку проведення перевірки, в свою чергу, зумовлює виникнення у позивача стану правової невизначеності та ставить під сумнів результати самої перевірки.

Засаднича вимога правовладдя полягає в тому, що повноваження органів публічної влади має бути визначено приписами права. Позаяк законність висунуто щодо дій посадовців публічної влади, вона так само вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії та в наступному діяли в межах повноважень, наданих їм, і як наслідок - дотримувалися процесових і матеріальних приписів права (пункт 45 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року)).

Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа №826/16495/17).

Крім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що тривале неприйняття передбаченого законом рішення за наслідками проведеної перевірки ставить суб`єктів декларування у стан правової невизначеності, чим порушує принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України.

Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права від 04.04.2011 року №512/2009 зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість (передбачуваність) ситуацій та правовідносин, що виникають.

Суд першої інстанції також вірно врахував рішення ЄСПЛ «Христов проти України» від 19.02.2009 року, заява №24465/04, у якому, зокрема, зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що дана стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поміж іншого, закріплює принцип юридичної визначеності, який, в свою чергу, є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права.

Крім того, даний принцип є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Так, у справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine) від 09.01.2013 року, заява №21722/11, порушення принципу юридичної визначеності було констатоване Європейським судом з прав людини з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог "якості закону" при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Аналізуючи дотримання вимог «якості закону», ЄСПЛ зазначив, зокрема, таке: «Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності.

Також, суд першої інстанції врахував рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 року у справі «Дія-97» проти України» («Diya 97» v. Ukraine), заява № 19164/04, в якому, зокрема, зазначено, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів. Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту.

З цього приводу, судом першої інстанції також вірно зазначено, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апелянта про те, що Порядком №56 не встановлені граничні терміни для опрацювання отриманих в рамках здійснення повної перевірки матеріалів, складання та прийняття рішення.

Крім цього, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до пункту 3 розділу І Порядку №56 контроль та повна перевірка декларації здійснюються за принципами: 1) верховенства права; 2) рівності та гарантування прав і законних інтересів усіх суб`єктів декларування; 3) об`єктивності, неупередженості та безсторонності рішень і дій Національного агентства, уповноважених ним осіб; 4) достовірності і повноти інформації, що використовується Національним агентством, правомірності одержання та використання такої інформації; 5) неприпустимості свавільного втручання у сферу особистого життя суб`єкта декларування, окрім як у межах та у спосіб, що передбачені Законом; 6) гарантування права на судовий захист суб`єктів декларування. Усі передбачені цим Порядком заходи контролю та повної перевірки декларацій повинні відповідати вказаним у цьому пункті принципам.

Згідно п.12 розділу ІІІ Порядку №56, у разі виявлення Національним агентством протягом повної перевірки декларації ознак недостовірності задекларованих відомостей, неточності оцінки задекларованих активів, конфлікту інтересів, незаконного збагачення Національне агентство направляє відповідному суб`єкту декларування відповідний лист з пропозиціями надати письмові пояснення та/або копії підтвердних документів.

Такий лист повинен містити посилання на конкретні відомості у декларації, щодо яких пропонується надати письмові пояснення та/або копії підтвердних документів, а також відомості про підстави проведення перевірки декларації та таких конкретних відомостей. Такий лист може містити конкретні запитання Національного агентства щодо відомостей, зазначених у декларації.

Зазначений лист може направлятися за допомогою програмних засобів Реєстру або засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення. Суб`єкт декларування має право надати (надіслати) пояснення (копії документів) не пізніше ніж на десятий робочий день з дня отримання відповідного листа Національного агентства за допомогою програмних засобів Реєстру або засобами поштового зв`язку.

Надані суб`єктом декларування письмові пояснення та/або копії підтвердних документів є обов`язковими до розгляду та врахування Національним агентством під час проведення повної перевірки декларації та вирішення питання щодо дотримання суб`єктом декларування вимог Закону при складанні та поданні декларації.

З аналізу наведених правових норм видно, що у разі, зокрема, виявлення недостовірності задекларованих відомостей чи неточності оцінки задекларованих активів, НАЗК зобов`язане направити суб`єкту декларування лист з пропозиціями надати письмові пояснення та/або копії підтвердних документів, а суб`єкт декларування, у свою чергу, має право надати (надіслати) пояснення (копії документів) не пізніше ніж на десятий робочий день з дня отримання відповідного листа НАЗК за допомогою програмних засобів Реєстру або засобами поштового зв`язку.

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 12 розділу ІІІ Порядку №56, саме з дня отримання листа НАЗК починається перебіг строку для реалізації суб`єктом декларування права на подання письмових пояснень та/або підтвердних документів, котрі є обов`язковими до розгляду та врахування Національним агентством під час проведення повної перевірки декларації.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що обов`язковою передумовою прийняття НАЗК законного і обґрунтованого рішення за результатами проведення повної перевірки декларації є забезпечення можливості реалізації суб`єктом декларування права надати письмові пояснення та/або підтвердні документи. Без факту отримання такого листа реалізація вказаного права суб`єкта декларування неможлива.

Так, в матеріалах справи наявний лист від 31.01.2018 року №51-08/4402/18, яким відповідач просив позивача надати пояснення та/або належним чином завірені копії підтвердних документів щодо запитуваної інформації (а.с. 72).

Доказів, які б свідчили про отримання чи не отримання позивачем даного листа, представником відповідача суду не надано і в матеріалах справи такі відсутні.

Судом першої інстанції вірно враховано відсутність доказів щодо вручення даного листа позивачу, а тому позивач був позбавлений можливості надати письмові пояснення та/або підтвердні документи щодо задекларованих відомостей, що свідчить про порушення принципу права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відносно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно задоволив позовні вимоги, не перевіривши об`єктивності висновків Національного агентства по суті спірного рішення №894 від 29.03.2019 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Зі змісту адміністративного позову видно, що позивач у заявленому позові просив визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І рішення відповідача від 29.03.2019 року №894 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України».

Позивачем у адміністративному позові визначено такі підстави позовних вимог: - порушення відповідачем порядку проведення перевірки в частині щодо строку перевірки і прийняття рішення за результатами перевірки; - порушення відповідачем порядку проведення перевірки в частині щодо права суб`єкта декларування (позивача) надати письмові пояснення та/або підтвердні документи за результатами проведення повної перевірки декларації.

Тому, судом першої інстанції було перевірено, проаналізовано та надано правову оцінку саме тим доводам адміністративного позову, на які покликався позивач, як на підставу для визнання протиправним та скасування пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І рішення відповідача від 29.03.2019 року №894.

Рішення суду першої інстанції прийнято в межах позовних вимог.

Отже, являються безпідставними доводи апелянта (відповідача) про те, що суд у цій адміністративній справі мав би перевірити об`єктивність висновків НАЗК, які відображені у рішенні від 29.03.2019 року №894 щодо суті виявлених порушень, тобто щодо достовірності задекларованих відомостей: - у розділі 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування»; - у розділі 3 «Об`єкти нерухомості»; - у розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби»; - у розділі 8 «Корпоративні права»; - у розділі 9 «Юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї»; - у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки».

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскаржена позивачем частина Рішення від 29.03.2019 року №894, тобто пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6 розділу І цього Рішення, являється складовою частиною усього Рішення, а тому, з врахуванням приписів ч.2 ст.245 КАС України, суд першої інстанції правомірно задоволив позовні вимоги, які стосувалися оскарження окремих положень (пунктів) рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен довести суду правомірність своїх рішень, дій, бездіяльності з урахуванням критеріїв правомірності поведінки, визначених статтею 2 КАС України.

Судом першої інстанції сформовано вірний висновок про те, що з урахуванням встановлених у справі обставин та на підставі аналізу норм чинного законодавства, спірне рішення Національного агентства №894 від 29.03.2019 року, в оскарженій позивачем частині, не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, а відтак є протиправним і підлягає скасуванню.

Таким чином, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 02.07.2019 року винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року в адміністративній справі №140/1399/19 за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: О. М. Довгополов
В. В. Святецький
Повний текст постанови складено 08.11.2019 року