Справа № 120/1567/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1567/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

07 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Данильченка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року (суддя Заброцька Л.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з наступними позовними вимогами:

- визнати передчасною та скасувати, як протиправну, постанову ВП №50963031 від 04.04.2019 головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г.І. про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, який виданий 12.04.2016 Вінницьким апеляційним адміністративним судом;

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду;

- зобов`язати Департамент здійснити дієві заходи спрямовані по контролю за належним виконанням мір зобов`язального характеру, при видачі наказу і трудової книжки та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку, що і на сьогодні залишаються належно не виконаними;

- стягнути на його користь з Державного бюджету України на відшкодування йому моральної шкоди в сумі 100000 грн. завданої протиправною бездіяльністю відповідача і 2000,00 грн. фактично понесених витрат по захисту своїх прав, що порушені відповідачем, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України;

- винести окрему ухвалу в адресу Мінюсту про порушення законодавства, тяганину і неналежне виконання судових рішень Департаментом, що стало предметом його звернень і вже сімох рішень ЄСПЛ;

- встановити судовий контроль за виконанням постанови суду шляхом надання звіту відповідачем протягом місяця з дня прийняття судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що постановою головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №50963031 від 04.04.2019 безпідставно, на його думку, закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, який виданий 12.04.2016 Вінницьким апеляційним адміністративним судом, оскільки з боку відповідача відсутні дієві заходи, спрямовані на здійснення контролю по належному виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 та інші проти України» №25663/02 від 17.07.2014 в повному обсязі.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідачем направлено на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.07.2014 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі №25663/02 "ОСОБА_1 та інші проти України", яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню:

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.11.2006 р.

Зокрема, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р. в справі № 2-200/2004 стосувалось зобов`язання ДАК "Укрресурси" змінити дату наказу №25-а-к від 07.03.2002р. про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001р., та провести з ним повний розрахунок.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 13.08.2014 р. відкрито виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" та зобов`язано боржника - державу Україна добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №802/3745/15-а, що набрала законної сили 05.04.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Урядового повноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи пов`язаної з виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністертсва юстиції України щодо нездійснення контролю за виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Зобов`язано Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю, а Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - щодо координування виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. В решті позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначеного судового рішення 12.04.2016 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист № 802/3745/15-а.

Зазначений виконавчий лист позивачем було пред`явлено до примусового виконання, в зв`язку з чим відкрито виконавче провадження ВП № 50963031, відповідно до якого боржника - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зобов`язано здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Г.І. 04.04.2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 50963031. Зазначена постанова прийнята на підставі п.9 ч.1 ст. 39, в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та мотивована тим, що рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" виконане в повному обсязі, а отже, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснено всіх заходів, спрямованих на здійснення контролю щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " ОСОБА_1 та інші проти України".

Позивач не погоджується з прийнятим відповідачем рішенням та вважає що рішення ЄСПЛ, в частині виконання рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01.03.2004 року стосовно проведення з ним повного розрахунку, виконано не в повному обсязі, а виконавче провадження № 44360795 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" закінчено передчасно.

Зазначені обставини слугували підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню. Зокрема, на переконання суду, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо закінчення виконавчого провадження ВП №50963031. При цьому судом встановлено, що 13 вересня 2016 року у зв`язку з виплатою ОСОБА_1 коштів в сумі 1188937,30 грн. та фактичним виконанням рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 «ОСОБА_1 та інші проти України» виконавче провадження № 44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову. Правомірність закінчення виконавчого провадження № 44360795 підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року в справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV).

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31 травня 2006 року, на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Статтею 7 Закону №3477-IV встановлено, що протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва:

а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Неподання стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 3 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Пунктом 6 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, визначено, що посадова особа органу державної виконавчої служби, яка здійснювала перевірку виконавчого провадження і виявила порушення вимог законодавства, зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за цим виконавчим провадженням до повного усунення виявлених порушень.

Таким чином слідує висновок, що у разі виявлення порушень під час проведення контролю за рішеннями, діями державного виконавця відповідна посадова особа має право скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов`язати провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом. У такому випадку посадова особа, що здійснювала перевірку, і зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за виконавчим провадженням.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року та виданого на її виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, за яким відкрито виконавче провадження ВП №50963031, боржника - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зобов`язано здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Як зазначено в мотивувальній частині постанови від 27.01.2016 року «фактично даний спір виник в зв`язку з невиконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року в частині невиконання рішення національного суду, а саме: Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року стосовно проведення повного розрахунку ( зарплата, компенсація за відпустку )».

Варто зауважити, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі №802/82/16-а, що набрала законної сили, встановлено, що Департаментом ДВС виконано рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі "ОСОБА_1 та інші проти України" в частині, яка стосується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року та рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року. Крім того, судом в даній постанові також зазначено, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року у справі № 2-4319/06, яким стягнуто з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за сумісництво посад за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2003 рік, з врахуванням компенсацій при інфляції за затримку розрахунку на суму 7564,50 грн. та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера заводу "Модуль" з 01 грудня 2006 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку по дату звільнення, було скасоване рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 червня 2008 рокую. Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, таке судове рішення виконанню не підлягає.

Разом з тим, постановою суду в справі №802/82/16-а встановлено, що сума заборгованості, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року та на виконання рішення ЄСПЛ, є визначеною (станом на жовтень 2015 року) і становить 1900147,03 грн. При цьому, враховуючи факт виплати ОСОБА_1 коштів на загальну суму 711209,73 грн., які входять в суму повного розрахунку при звільненні з ДАК "Укрресурси" станом на жовтень 2015 року, тобто в суму 1900147,03 грн., останньому необхідно виплатити заборгованість в сумі 1188937,30 грн.

Також судом встановлено, що на виконання вищевказаної постанови суду в справі №802/82/16-а, Департаментом перераховано ОСОБА_1 кошти в сумі 1188937,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2994 від 03 серпня 2016 року, та подано до суду звіт про виконання постанови від 18 квітня 2016 року в справі № 802/82/16-а, який прийнято ухвалою суду від 29 серпня 2016 року.

В постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року в справі № 802/82/16 зазначено, що на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01 березня 2004 року позивачеві належить виплатити кошти в загальній сумі 1900147,03 грн., в тому числі залишок заборгованості - 1188937,30 грн. (1900147,03 - 711209,73).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 позивачеві виплачено кошти в загальній сумі 1900147,03 грн., в тому числі залишок заборгованості в сумі 1188937,30 грн.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606-XIV, який діяв у період відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення ЄСПЛ та його завершення), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, у зв`язку з виплатою ОСОБА_1 коштів в сумі 1188937,30 грн. та фактичним виконанням рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі №25663/02 «ОСОБА_1 та інші проти України» 13 вересня 2016 року виконавче провадження № 44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову, правомірність якої підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року в справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів підтверджено, що розмір заборгованості, що підлягав сплаті на користь позивача на виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 17.07.2014 у справі №25663/02 та, відповідно, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, встановлений постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі №802/82/16, яка набрала законної сили.

Крім того необхідно врахувати, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в справі №0240/3698/18-а в частині вимог про зобов`язання вжити заходи по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 квітня 2014 року в незакінченій частині рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року. Постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року в справі № 0240/3698/18-а ( провадження №К/9901/16233/19 ) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 КАС України виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, відсутні підстави у відповідача для вжиття заходів спрямованих на здійснення контролю виконання рішення ЄСПЛ, враховуючи факт відсутності відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 «ОСОБА_1 та інші проти України» станом на 04.04.2019 року ( дату прийняття оскаржуваної постанови ВП № 50963031 ) та констатації закінчення виконавчого провадження ВП № .09.2016 року в зв`язку із повним виконанням рішення ЄСПЛ.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача про закінчення виконавчого провадження ВП №50963031 від 04.04.2019 року прийняте з дотриманням критеріїв, встановлених ч.2 ст. 2 КАС України.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача з Державного бюджету України на відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідача, коштів в сумі 100000 грн. і 2000,00 грн. фактично понесених витрат по захисту його прав, колегія суддів враховує наступне.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що нанесені йому страждання і моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки наявний причинно-наслідковий зв"язок стражданням, нервуванням, втратою здоров"я та нормальних життєвих зв"язків, постійним захистом своїх прав у судах, що і стало фактичними наслідками від протиправної бездіяльності відповідача.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин другої, третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, позивачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Крім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди саме в сумі 100000 грн.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах між сторонами відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 100000 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки у спірних правовідносинах між сторонами відповідач діяв правомірно, з дотриманням критеріїв, наведених у ч. 2 ст. 2 КАС України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 листопада 2019 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.