Справа № 520/2616/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 р.Справа № 520/2616/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Луганського національного аграрного університету на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Єгупенко В.В., м. Харків) від 20.06.2019 року (повний текст складено 24.06.2019 року) по справі № 520/2616/19

за позовом Луганського національного аграрного університету

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Луганський національний аграрний університет, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК4218/21/АВ/ІП-ФС від 15.02.2019 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 4173,00 грн. на Луганський національний аграрний університет.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 520/2616/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В судовому засіданні, яке відбулося 31.10.2019 р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу № 01.01-07/120 від 16.01.2019 р. та направлення № 01.01-94/02.03/220 від 16.01.2019 р. уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Харківській області було проведено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування Луганського національного аграрного університету за адресою: м. Харків, вул. Алчевських, 44, на предмет додержання законодавства про працю. Інспекційне відвідування було проведено на підставі пп. 2 п. 5 Порядку № 295 за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю та наказу № 01.01-07/120 від 16.01.2019 р.

За результатами проведеного інспекційного відвідування було оформлено акт № ХК4218/21/АВ від 24.01.2019 р. та припис № ХК4218/21/АВ/П від 28.01.2019 р., оскільки контролюючим органом встановлено порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 41, ст. 46 КЗпП України.

Постановою Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК4218/21/АВ/ІП-ФС від 15.02.2019 р. на позивача було накладено штраф у розмірі 4173,00 грн.

Не погодившись з винесеною контролюючим органом постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, тому таке рішення є правомірним.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що 25.06.2018 р. у відповідності до наказу Луганського національного аграрного університету № 06-036к продовжено термін роботи ОСОБА_1 з 01.09.2018 року по 31.08.2023 року на посаді декана будівельного факультету на умовах контракту, як обраним за конкурсом.

Наказом № 01-04/340 від 31.10.2018 року «Про оптимізацію організаційної структури Університету», зі змінами внесеними наказом № 01-04/002/1 від 08.01.2019 року «Про внесення змін до наказу Луганського національного аграрного університету від 31.10.2018 року № 01- 04/340» було реорганізовано, зокрема, будівельний факультет шляхом створення на його базі Навчально-наукового інституту будівництва».

Згідно наказу № 06-101к від 27.11.2018 року ОСОБА_1 у зв`язку із оптимізацією організаційної структури університету переведено з 03.12.2018 року на посаду виконуючого обов`язки директора навчально-наукового інституту будівництва створеного внаслідок реорганізації будівельного факультету. Вказав, що оскільки ОСОБА_1 був призначений наказом № 06-101к від 27.11.2018 р. виконуючим обов`язки директора навчально-наукового інституту будівництва створеного внаслідок реорганізації будівельного факультету, то з ним було укладено строковий трудовий договір, строк якого визначався часом настання певної події.

У зв`язку з цим, апелянт вважає, що трудовий контракт звільняє роботодавця від обов`язку звертатися за згодою на звільнення у виборні органи первинної профспілкової організації; не зобов`язує роботодавця до виплати працівникові вихідної допомоги; дозволяє роботодавцю ігнорувати гарантії у разі звільнення, встановлені для окремих категорій працівників, а тому положення як ст. 148 КЗпП України щодо строків для застосування дисциплінарного стягнення, так і ст. 149 КЗпП України щодо порядку такого застосування, зокрема обов`язку відповідача зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень, на спірні правовідносини не поширюється. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 26.12.2012 року у справі № 6-156цс12, у постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-86цс17.

Також апелянт вказав, що наказом № 01-04/383 від 18.12.2018 р. «Про оптимізацію роботи» було строком з 18.12.2018 року по 21.12.2018 року створено комісію, якій наказано здійснити перевірку організації роботи, навчального процесу, методичної, виховної, наукової та інноваційної роботи та дотримання у роботі вимог чинного законодавства України та Закону України «Про вищу освіту» структурного підрозділу Луганського національного аграрного університету «Навчально-науковий інститут будівництва» та перевірку виконання доручення № 42/01 «Про перевірку ННІ будівництва». Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, зокрема в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, ст. 46 КЗпП України надається право на відсторонення працівників від роботи за наявності передбачених законодавством підстав, але це не є обов`язком, оскільки відсторонення тільки допускається. Зазначив, що власник або уповноважений ним орган може встановлювати у контракті додаткові підстави для відсторонення працівників. Підставою включення в контракт такої умови є ч. 3 ст. 21 КЗпП, яка допускає встановлення сторонами в контракті не тільки умов матеріального забезпечення та організації праці, умов розірвання договору, але й прав та обов`язків власника і працівника з інших питань. Після закінчення терміну відсторонення від роботи працівник залежно від наявних підстав може бути допущений до роботи, переведений на іншу роботу або звільнений з роботи. У зв`язку з цим вважає, що відсторонення ОСОБА_1 здійснено в межах приписів чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 був призначений на посаду декана будівельного факультету Луганського національного аграрного університету терміном на 5 років з 01.09.2018 по 31.08.2023 згідно контракту № 06-02/082к від 14.06.2018 (а.с. 9). На підставі наказу від 18.12.2018 № 01-04/383 було здійснено перевірку організації роботи ОСОБА_1 , навчального процесу, методичної, виховної, наукової та інноваційної роботи та дотримання у роботі вимог чинного законодавства України, Закону України Про вищу освіту. У зв`язку із здійсненням перевірки ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади у період часу з 18.12.2018 р. по 21.12.2018 р.

Наказом від 21.12.2018 р. № 06-114к ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 р., Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року, який був чинним до 14.05.2019 (далі по тексту Порядок № 295).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, у тому числі Держпраці та її територіальних органів.

Підстави для проведення інспекційного відвідування визначені пунктом 5 Порядку № 295.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, інспекційне відвідування Луганського національного аграрного університету було проведено відповідачем на підставі пп. 2 п. 5 Порядку № 295, а саме за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю та наказу № 01.01-07/120 від 16.01.2019.

Згідно п. 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (п. 20 Порядку № 295).

Під час інспекційного відвідування позивача, контролюючим органом було виявлено та зафіксовано два порушення вимог трудового законодавства, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 41; ст. 46 КЗпП України.

З приводу виявлених порушень та наведених вище доводів апелянта суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Судовим розглядом встановлено, що наказом від 21.12.2018 р. № 06-114к ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади саме на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Порушення вимог трудового законодавства в цій частині відповідач по справі пов`язує з тим, що відповідно до ст. 149 КЗпП України передбачений порядок застосування дисциплінарних стягнень та в порушення ч. 2 цієї статті позивачем до накладення дисциплінарного стягнення від ОСОБА_1 не отримані письмові пояснення.

Апелянт вважає, що оскільки з ОСОБА_1 був укладений трудовий контракт, це звільняє роботодавця від обов`язку, зокрема і отримувати письмові пояснення від працівника до застосування дисциплінарного стягнення. Зазначене, на думку апелянта, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 26.12.2012 року у справі № 6-156цс12, у постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-86цс17.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 був призначений на посаду декана будівельного факультету Луганського національного аграрного університету терміном на 5 років з 01.09.2018 по 31.08.2023 згідно контракту № 06-02/082к від 14.06.2018 (а.с. 9). В свою чергу, згідно наказу № 06-101к від 27.11.2018 року ОСОБА_1 у зв`язку із оптимізацією організаційної структури університету переведено з 03.12.2018 року на посаду виконуючого обов`язки директора навчально-наукового інституту будівництва створеного внаслідок реорганізації будівельного факультету з 03.12.2018 р. до обрання за конкурсом, тобто з цією у позивача мали місце трудові відносини без фактичного укладення строкового трудового договору (контракту), що в свою чергу, свідчить про те, що при звільненні у позивача виник обов`язок щодо дотримання приписів ст. 149 КЗпП України.

Що стосується посилання апелянта на висновки Верховного Суду України, висловлені у постанові від 26.12.2012 року у справі № 6-156цс12, у постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-86цс17 щодо непоширення на такі правовідносини ст. 149 КЗпП України, суд зазначає, що вказані висновки до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки в цих справах підставою для звільнення працівників слугував п. 8 ст. 36 КЗпП України, в той час як підставою звільнення ОСОБА_1 вказано п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Також суд зазначає, що ст. 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу від 18.12.2018 р. № 01-04/383, відповідно до доручення в.о. ректора здійснено перевірку організації роботи, навчального процесу, методичної, виховної, наукової та інноваційної роботи та дотримання у роботі вимог чинного законодавства України структурного підрозділу Луганського національного аграрного університету. Встановлений строк проведення перевірки з 18.12.2018 р. по 21.12.2018 р. Наказом від 18.12.2018 р. № 01-04/384, у зв`язку із здійсненням перевірки, ОСОБА_1 - в.о. директора навчально-наукового інституту будівництва, відсторонено від займаної посади у період з 18.12.2018 р. по 21.12.2018 р.

За твердженням апелянта, відсторонення ОСОБА_1 від посади відбулося на підставі того, що в його контракті були визначені додаткові підставі для такого відсторонення. Разом з тим, приписами ст. 46 КЗпП України прямо визначено, що підстави для відсторонення від посади, серед яких, зокрема, є і інші випадки, передбачені законодавством, але оскільки контракт не є нормативно-правовим актом, вказання у ньому додаткових підстав для відсторонення від посади, в межах цих правовідносин, не може вважатися іншим випадком, що визначений законодавством.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийнятого ним рішення про накладення штрафу, оскільки з боку позивача мали місце порушення вимог трудового законодавства, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК4218/21/АВ/ІП-ФС від 15.02.2019 р. була винесена відповідно до положень чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини. Доказів на підтвердження правомірності застосування до працівника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення за правилами, встановленими КЗпП України, відсторонення його від займаної посади із зазначенням підстав необхідності проведення такого відсторонення, позивачем не надано. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 520/2616/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луганського національного аграрного університету на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 520/2616/19 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 520/2616/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 08.11.2019 року