Справа № 120/3189/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 р. Справа № 120/3189/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у письмовому провадженні в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2019 поштою до суду надійшла позовна заява адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни (далі - Чернілевська Р.В.), подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Вінницький РВДВС), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі - ПАТ "Укрсоцбанк"), про:

1) визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Собчука Валентина Васильовича (далі - Собчук В.В.) від 19.10.2018 про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні № 56949056;

2) зобов`язання державного виконавця вчинити такі дії:

- закінчити виконавче провадження № 56949056, відкрите на підставі виконавчого напису, вчиненого 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрований в реєстрі за № 25187, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження";

- зняти арешт, накладений на все рухоме та нерухоме майно позивача;

- виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 13.08.2018 державним виконавцем Вінницького РВДВС Собчуком В.В. відкрито виконавче провадження № 56949056 з виконання виконавчого напису від 31.10.2017, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрований в реєстрі за № 25187, щодо стягнення з позивача на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за кредитним договором № 050/25-1578/1 від 04.06.2008 в загальному розмірі 59846,70 доларів США. Не погодившись з вказаним написом, позивач звернувся до суду з цивільним позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2019 у справі № 128/2600/18 позов задоволено. Після набрання рішенням законної сили, позивач звернувся до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження № 56949056 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників. Однак листом від 03.06.2019 № 14387/15.3-25/02 відповідач повідомив позивача, що вказане виконавче провадження завершено 19.10.2019 з підстав, передбачених у п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", а саме у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу. Протягом 10 робочих днів з дня отримання зазначеного листа, позивач звернувся зі скаргою на ім`я начальника Вінницького РВДВС в порядку, визначеному ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження". Лише 17.09.2019 представник позивача отримала відповідь за № 22808/15.3-25/02 від 29.08.2019, в якій, серед іншого, вказується, що оскільки виконавче провадження завершене, неможливо винести постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а також скасувати вжиті заходи примусового виконання.

Позивач вважає протиправними рішення та дії органу державної виконавчої служби та зазначає, що у виконавчому провадженні № 56949056 було накладено арешт на все його майно. До того ж відомості про позивача були внесені у Єдиний реєстр боржників. Цим грубо порушуються його законні права та інтереси, адже виконавче провадження підлягає завершенню на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Водночас позивач зауважує, що скасування вказаних примусових заходів щодо боржника можливе лише у випадку закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Натомість оскаржуваною постановою виконавчий лист повернуто стягувачу, що, однак, не скасовує цих заходів. Відтак позивач просить суд захистити його порушені права та інтереси, скасувавши постанову державного виконавця Вінницького РВДВС від 19.10.2018 та зобов`язавши відповідача закінчити виконавче провадження, зняти арешт з майна позивача та виключити відомості щодо нього з Єдиного реєстру боржників.

Ухвалою суду від 08.10.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви, а саме доплати судового збору в розмірі 768,40 грн.

24.10.2019 до суду надійшла заява представника позивача, якою вказані недоліки позовної заяви усунуто.

Відтак ухвалою суду від 29.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.11.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що 13.08.2018 на підставі виконавчого напису нотаріуса № 25187 від 31.10.2019 державним виконавцем Вінницького РВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 56949056. 14.08.2018 державний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою наклав арешт на земельну ділянку, яка перебувала у власності позивача та знаходилась на території Вінницько-Хуторівської сільської ради Вінницького району, загальна площа ділянки 0,2000 га, кадастровий номер :01:001:0171. Будь-яке інше рухоме та нерухоме майно боржника не арештовувалось. Надалі вищезазначена земельна ділянка була реалізована через електронні торги. 11.10.2018 державний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки і того ж дня зняв арешт з майна боржника, накладений постановою від 14.08.2018. Оскільки у боржника було відсутнє будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення, 19.10.2018 державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відтак відповідач вважає, що діяв правомірно. Також відповідач зазначає, що позивач не дотримався встановленого законом строку звернення до суду з цим позовом, а тому просить суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою суду від 11.11.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду. При цьому суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, а тому підстав для його поновлення немає. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача Чернілевська Р. В. повністю підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві.

Представник відповідача Собчук В .В. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Після заслуховування вступного слова, представники сторін звернулись до суду з клопотаннями про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Третя особа повторно на виклик суду не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною першою статті 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України у разі неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки в судове засідання учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

В силу вимог статті 268 КАС України у справах цієї категорії про дату, час і місце розгляду справи суд повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на викладене, враховуючи те, що сторони подали клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні, тоді як неприбуття в судове засідання належним чином повідомленої третьої особи не є перешкодою для розгляду справи по суті, суд вважає можливим розглянути адміністративну справу в письмовому провадженні.

При цьому суд керується частиною п`ятою статті 250 КАС України, згідно з якою датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив таке.

31.10.2017 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис № 25187 щодо стягнення з позивача на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості на загальну суму 59846,70 доларів США, яка виникла на підставі Договору кредиту № 050/25-1578/1 від 04.06.2008.

07.08.2018 представник ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до відповідача з заявою, в якій просив прийняти до виконання вказаний виконавчий напис та відкрити виконавче провадження.

13.08.2018 постановою державного виконавця Вінницького РВДВС відкрито виконавче провадження ВП № 5694056 з виконання виконавчого напису № 25187 від 31.10.2017 щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за кредитним договором № 050/25-1578/1 від 04.06.2008 на загальну суму 59846,70 доларів США.

Постановою державного виконавця від 14.08.2018 описано та накладено арешт на земельну ділянку, належну на праві власності боржникові, загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер :01:001:0171, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Вінницько-Хуторівська сільська рада.

Крім того, 14.08.2018 відповідач виніс постанову про призначення суб`єкта оцінювальної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

23.08.2018 відповідач подав заявку до ВФ ДП "Сетам" про реалізацію арештованого майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 56949056.

Згідно з протоколом про проведення електронних торгів № 359500 від 26.09.2018 відбулося визначення переможця торгів з реалізації належної боржникові земельної ділянки за кадастровим номером :01:001: 0171 .

11.10.2018 відповідач виніс постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 276,83 грн.

У зв`язку з надходженням на рахунок органу державної виконавчої служби коштів від переможця торгів, 11.10.2018 державним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки та винесено постанову про зняття арешту майна боржника (земельної ділянки за кадастровим номером :01:001: 0171 , яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Вінницько-Хуторівська сільська рада, загальною площею 0,2000 га, для ведення особистого селянського господарства).

19.10.2018 на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).

Також судом встановлено, що позивач не погодився з правомірністю вчинення виконавчого напису нотаріуса № 25187 від 31.10.2017 та звернувся до суду з цивільним позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2019 у справі № 128/2600/18 задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк", треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. та Вінницький РВДВС, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрований в реєстрі за № 25187, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості по договору кредиту № 050/25-1578/1 від 04.06.2008 в сумі 59846,70 доларів США.

02.04.2019 вказане судове рішення набрало законної сили.

03.05.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження ВП № 56949056, в якій зазначив, що оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2019 виконавчий документ визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Також у заяві позивач просив відповідача скасувати постанову про стягнення виконавчого збору, виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, зняти арешт, накладений на все рухоме та нерухоме майно боржника, та зняти заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржникові.

Листом № 14387/15.3-25/02 від 03.06.2019 відповідач повідомив, що 19.10.2018 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відтак станом на 03.06.2019 вказане виконавче провадження завершено, що унеможливлює винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування заходів примусового виконання рішення.

Не погодившись з вказаною відмовою, позивач через свого представника подав скаргу на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу на ім`я начальника Вінницького РВДВС, в порядку, визначеному статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження"

Листом № 22808/15.3-25/02 від 17.09.2019 відповідач відмовив у задоволенні вказаної скарги, посилаючись на те, що виконавче провадження завершене у зв`язку з прийняттям 19.10.2019 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Позивач вважає такі дії та рішення відповідача протиправними, а тому за захистом своїх прав та законних інтересів звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу вимог статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як виконавчі написи нотаріуса.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження визначаються розділом IV Закону № 1404-VIII.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Водночас згідно з п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В цьому контексті суд зауважує, що такі форми завершення виконавчого провадження як повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження відрізняються не лише за підставами їх застосування, але й правовими наслідками.

Зокрема, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не вважається автоматично закінченим та не дає підстав для зняття арешту з майна боржника і виключення інформації щодо нього є Єдиного реєстру боржників.

Більше того, частиною п`ятою статті 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження може бути поновлене у будь-який час за ініціативою стягувача в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Натомість зовсім інші правові наслідки закінчення виконавчого провадження з підстав, визначачених у статті 39 Закону № 1404-VIII.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII) знімається арешт, накладений на майно боржника, а відомості про нього виключаються з Єдиного реєстру боржників. При цьому виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, прямо передбачених вказаним законом.

Судом встановлено, що виконавче провадження № 56949056 завершене державним виконавцем шляхом повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Водночас за результатами розгляду цієї справи суд не може дійти висновку про те, що відповідач, приймаючи оскаржувану постанову від 19.10.2018, не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законами України.

Все вказує на те, що позивач також не заперечує правомірності такого рішення відповідача, оскільки як у позовній заяві, так і в судовому засіданні не було наведено належних обґрунтувань щодо того у чому саме полягає незаконність (неправомірність) оскаржуваної постанови про повернення виконавчого листа стягувачу.

Разом з тим, у зв`язку з прийняттям державним виконавцем вказаної постанови виникла ситуація, при якій істотно порушуються права та інтереси позивача, як боржника у виконавчому провадженні. Адже таке виконавче провадження вважається завершеним, але не закінченим. Хоча фактично підлягає закінченню з підстав визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Інакше кажучи, незважаючи на набрання законної сили рішенням Вінницького міського суду від 25.02.2019 у справі № 128/2600/18 про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса № 25187 від 30.10.2017, закінчити виконавче провадження № 56949056 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII неможливо, оскільки 19.10.2018 відповідач виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

При цьому суд погоджується з доводами відповідача, який зазначає, що з огляду на вказану постанову та враховуючи фактичне завершення виконавчого провадження у зв`язку з її прийняттям, державний виконавець позбавлений повноважень вчиняти будь-які дії у виконавчому провадженні та не може винести постанову про його закінчення з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Водночас наведене зумовлює виникнення негативних наслідків для прав та інтересів позивача, зокрема, щодо наявності інформації про нього в Єдиному реєстрі боржників.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 9 Закону № 1404-VIII відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Крім того, згідно з пунктом 6 Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови:

- про закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження";

- про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження";

- про скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Отже, частиною сьомою статті 9 Закону України "Про виконавче провадження", а також пунктом 6 Розділу Х Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження визначено вичерпний перелік підстав вилучення відомостей про боржників з Єдиного реєстру боржників.

Реалізація іншого механізму наповнення Єдиного реєстру боржників та/або вилучення з нього інформації може бути впроваджена лише за умови внесення відповідних змін до вищевказаних нормативно-правових актів.

Крім того, як вже зазначалося, в силу приписів ст. 40 Закону № 1404-VIII накладений на майно (кошти) боржника арешт знімається, а інші вжиті державним виконавцем заходи скасовуються саме у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема з підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, перешкодою на шляху захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача у спірних публічно-правових відносинах, з однієї сторони, є оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а з іншої - недосконалість чинного законодавства України, яким не врегульовано проблему зняття арешту з майна боржника та виключення щодо нього інформації з Єдиного реєстру боржників в рамках виконавчого провадження, яке фактично підлягає закінченню.

Відповідно до частини першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак суд зазначає, що виконавче провадження № 56949056 підлягає закінченню у зв`язку з прийняттям судом рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса № 25187 від 30.10.2017 таким, що не підлягає виконанню, тобто на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

В силу положень ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Таким чином, наведені норми закону є імперативними та прямо встановлюють обов`язок державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Тобто зазначений обов`язок державного виконавця слід вважати способом виконання судового рішення, яке набрало законної сили і яким виконавчий документ визнано таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Крім того, згідно із ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За своїм змістом принцип обов`язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов`язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановленні відповідальності за невиконання таких рішень.

Названий принцип поряд з Конституцією відображений також у багатьох кодифікованих законах України, зокрема в Цивільному процесуальному кодексі України, Кодексі адміністративного судочинства України, Господарському процесуальному кодексі України тощо.

Отже, Конституцією та законами України:

по-перше, безпосередньо закріплено принцип обов`язковості судового рішення, який означає, зокрема, безумовне виконання прийнятого судом рішення;

по-друге, визначено обов`язок держави із забезпечення виконання судового рішення, який передбачає вжиття органами державної влади та їх посадовими особами усіх заходів з метою виконання рішення суду;

по-третє, встановлено юридичну відповідальність за невиконання судового рішення, що набрало законної сили.

Питання щодо виконання судових рішень, ухвалених на користь заявників, неодноразово було предметом розгляду у Європейському суді з прав людини.

Так, у пункті 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський Суд зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Також у рішення від 15 березня 2001 року в справі "Піалопулос та інші проти Греції" Європейський суд зазначив, що якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (пункт 66 рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy)).

Крім того, в рішенні від 7 травня 2002 року у справі "Бурдов проти Росії" Європейський суд наголосив на тому, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Чимало рішень Європейського суду з прав людини, пов`язаних з невиконанням рішень національних судів, стосуються України.

Так, згідно з рішенням від 29 червня 2004 року в справі "Войтенко проти України" саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Прямо чи опосередковано до аналогічного висновку Європейський суд дійшов також у рішенні від 27 липня 2004 року у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), у Рішенні від 11 січня 2005 року у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine) та у Рішенні 7 грудня 2006 року у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine).

Таким чином, виконання остаточного судового рішення охоплюється гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції, щодо права кожного на справедливий суд.

Водночас в контексті цієї справи закінчення виконавчого провадження з підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд розглядає насамперед з точки зору необхідності виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а саме рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2019 у справі № 128/2600/18.

Таким чином, оскільки виконання вказаного рішення пов`язується із закінченням виконавчого провадження № 56949056 з підстав, передбачених у п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, факт неприйняття відповідного рішення за певних обставин може свідчити про недотримання прав позивача за статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини зауважив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. З урахуванням цього Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Також вирішуючи справу "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення від 15.01.2010 року), Європейським судом було відзначено, що "ефективний засіб правового захисту - це такий, що відновлює порушене право та запобігає порушенню в майбутньому. Стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. У справах про невиконання рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє вчасно виконати рішення, є найціннішим".

З огляду на викладене, враховуючи принцип верховенства права та беручи до уваги те, що у ситуацій, що склалась, єдиним дієвим способом захисту порушених прав та інтересів позивача є відновлення виконавчого провадження з тією метою, щоб державний виконавець у визначеному законом порядку міг закінчити це виконавче провадження з підстав визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до переконання про необхідність визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Отже, в цій частині позов належить задовольнити. Втім, решту позовних вимог суд вважає необґрунтованими та передчасними.

Так, позивач просить суд зобов`язати державного виконавця вчинити певні дії, а саме закінчити виконавче провадження № 56949056 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", зняти арешт, накладений на майно позивача, та виключити відомості щодо нього з Єдиного реєстру боржників.

Однак, як вже зазначалося, у випадку визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, державний виконавець зобов`язаний прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження, а також зняти арешт, накладений на майно (кошти) боржника, та виключити щодо нього інформацію з Єдиного реєстру боржників.

Вказаний обов`язок державного виконавця безпосередньо закріплений у ч. 7 ст. 9, ч. 2 ст. 39, ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 1404-VIII та виникне у відповідача лише після відновлення виконавчого провадження № 56949056 у зв`язку з скасуванням судом постанови від 19.10.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відтак позивач помилково просить суд зобов`язати вчинити державного виконавця ті дії, які він зобов`язаний вчинити в силу приписів закону.

До того ж позовні вимоги в цій частині заявлені передчасно, оскільки:

по-перше, виконавче провадження на сьогодні вважається завершеним і може бути відновлене лише на виконання рішення суду у цій справі;

по-друге, відсутній факт протиправної бездіяльності державного виконавця щодо вчинення таких дій, оскільки ці дії могли бути вчинені лише в рамках діючого виконавчого провадження;

по-третє, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 5, п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії тільки визнавши протиправною бездіяльність щодо вчинення таких дій.

Враховуючи наведене у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1536,80 грн підлягають відшкодуванню в сумі 768,40 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Собчука Валентина Васильовича від 19 жовтня 2018 року ВП № 56949056 про повернення виконавчого документа стягувачу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 295 КАС України якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна (РНОКПП НОМЕР_4 , поштова адреса: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Вінницький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Винниченка, 29, м. Вінниця, 21009);

4) третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (, місцезнаходження: вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150).

Повне судове рішення складено 11.11.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович