Справа № 160/8836/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2019 року Справа № 160/8836/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засіданняСтогній К.В.,
за участі: представника позивача: представника відповідача: Вороновської О.В. не прибув
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю Таврида Електрик Дніпро до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, -
В мотивування позовних вимог позивач зазначив, що приймаючи оскаржуваний наказ на підставі норми закону, що припинила свою дію, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України порушило принцип належного урядування, принцип верховенства права, що призвело до суттєвого порушення прав позивача і неправомірного втручання у господарську діяльність останнього.
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування вказаного зазначає, що Мінекономрозвитку відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону, за поданням Служби безпеки України вих. від 18.09.2018 № 8/2/2-7728ДСК, вх. від 18.09.2018 № 05/2092ДСК, вих. від 02.11.2018 № 8/2/2-8804ДСК, вх. від 02.11.2018 № 8/2/2-2386ДСК наказом від 13.11.2018 № 1668 «Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України» застосувало до позивача спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності. Отже, у Мінекономіки не було правових підстав не застосувати спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності до Товариства, оскільки подання, яке надійшло до Мінекономрозвитку за формою та змістом відповідало вимогам ч. 2 ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» в редакції, що діяла до 07.02.2019. Крім того, Мінекономрозвитку не має повноважень перевіряти зазначені у поданні порушення. Отже, у зв`язку з надходженням до Мінекономрозвитку подання щодо застосування до позивача спеціальної санкції тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, що відповідало вимогам ч. 3 ст. 37 Закону та Положенню № 52, у останнього були усі правові підстави для застосування до позивача спеціальної санкції тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності. Наказом від 15.03.2019 № 408 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» позивача переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, що в розумінні статті 37 Закону про ЗЕД не є застосуванням нової санкції до позивача, а відбувається автоматично після закінчення дії санкції -тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, яка була застосована до ТОВ «Таврида Електрик Дніпро». Як на момент переведення позивача наказом від 15.03.2019 № 408 на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, так і на момент подання позовної заяви і на час слухання справи у позивача не усунуто порушення статті 37 Закону про ЗЕД та не вжиті будь-які практичні заходи з метою приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідності до вимог законодавства. Таким чином, приймаючи наказ від 15.03.2019 № 408 Мінекономіки діяло правомірно, в порядку, в межах та у спосіб, передбачений законодавством.
У судове засідання 11.11.2019 року прибув представник позивача.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщений належним чином. 07.11.2019 від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України засобами електронного зв`язку на електронну адресу суду надійшло клопотання щодо проведення судового засідання, яке призначено на 11.11.2019 о 10:00 за відсутності представника відповідача.
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити з огляду на наступне.
В червні 2018 року у Києві засновано Міжнародний Енергетичний кластер (МЕК), який об`єднує підприємства, що працюють в електроенергетичному секторі і мають великий досвід та добру репутацію.
Компанія Таврида Електрик Дніпро була однією з компаній-ініціаторів створення МЕК та є його активним учасником та представником.
Листом від 27.11.2018 за №649 позивач звернувся до Служби безпеки України, листом від 27.11.2018 за №648 до Ради бізнес-омбудсмена та листом від 27.11.2018 за № 650 щодо скасування спеціальної санкції, яка застосована до ТОВ Таврида Електрик Дніпро у вигляді наказу Мінекономрозвитку від 13.11.2018 №1668. При цьому, в означених листах позивач вказав на те, що які саме порушення Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» викликали застосування спеціальної санкції тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності, факти таких порушень, та у який спосіб та строк вони мають бути усунуті Товариству не відомо.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, інші звернення позивача, зокрема до Служби Безпеки України, залишилися без відповідей.
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 березня 2019 року № 408 "Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" ТОВ "Таврида Електрик Дніпро" переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, зупинено дію наказів Мінекономрозвитку від 30.10.2018р. № 1581, від 30.10.2018 № 1587 і від 13.11.2018 № 1668 у частині застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зазначений у додатку до цього наказу, зокрема, до ТОВ "Таврида Електрик Дніпро".
Листом №18 від 19.03.2019 позивач повідомив відповідачу щодо оформлення разової (індивідуальної) ліцензії на здійснення окремої зовнішньоекономічної операції.
Позивач, не погоджуючись з наказом Мінекономрозвитку щодо застосування стосовно нього спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Правове регулювання всіх видів зовнішньоекономічної діяльності в Україні, включаючи зовнішню торгівлю, економічне, науково-технічне співробітництво, спеціалізацію та кооперацію в галузі виробництва, науки і техніки, економічні зв`язки в галузі будівництва, транспорту, експедиторських, страхових, розрахункових, кредитних та інших банківських операцій, надання різноманітних послуг здійснюється Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність».
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (тут та надалі Закон вживається у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності несуть відповідальність у видах та формах, передбачених статтями 33 і 37 цього Закону, іншими законами України та/або зовнішньоекономічними договорами (контрактами).
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» за порушення цього або пов`язаних з ним законів України до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності можуть бути застосовані такі спеціальні санкції:
- накладення штрафів у випадках несвоєчасного виконання або невиконання суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності та іноземними суб`єктами господарської діяльності своїх обов`язків згідно з цим або пов`язаних з ним законів України. Розмір таких штрафів визначається відповідними положеннями законів України та/або рішеннями судових органів України;
- застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб`єктів господарської діяльності індивідуального режиму ліцензування у випадках порушення такими суб`єктами цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України, що встановлюють певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій;
- тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності у випадках порушення цього Закону або пов`язаних з ним законів України, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 37 вказаного Закону санкції, зазначені у цій статті, застосовуються центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики за поданням органів доходів і зборів та контрольно-ревізійної служб, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Національного банку України або за рішенням суду. Санкції, зазначені у цій статті, можуть бути застосовані до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності протягом трьох років з дня виявлення порушення законодавства.
Подання щодо застосування санкцій повинно містити такі дані: найменування та реквізити суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності (для іноземних суб`єктів господарювання - мовою країни їхнього місцезнаходження), відомості про зміст порушення з посиланням на конкретні положення законодавства України, вид спеціальної санкції, яку пропонується застосувати, найменування та реквізити контрагента, при виконанні контракту з яким порушено законодавство, іншу доцільну інформацію.
Відтак, суд доходить до висновку щодо відсутності підстав стверджувати про порушення позивачем норм статті 37 Закону №959-XII, яке покладене в основу прийняття оспорюваного Наказу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.10.2019 по справі №826/8142/16.
Частиною 20 статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" передбачено, що у разі усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність із законами України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання закону, суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності, до яких застосовано санкції, мають право подавати до центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики відповідні матеріали та виходити з клопотанням про скасування (зміну виду, тимчасове зупинення) дії санкцій.
Частинами 13, 14 статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" передбачено, що клопотання повинно містити такі документи: лист-звернення з викладенням причин, що призвели до порушення, та про вжиті заходи щодо приведення своєї діяльності у відповідність із нормами законодавства України; оригінали або завірені в установленому порядку копії матеріалів (довідки) від державних органів, що здійснюють контроль за зовнішньоекономічною діяльністю чи валютний контроль, та/або агентів валютного контролю, які засвідчують вжиті суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності практичні заходи щодо приведення своєї діяльності у відповідність із нормами законодавства України. Загальний термін розгляду цих клопотань не повинен перевищувати тридцяти календарних днів.
Як вже зазначалось вище, листом №18 від 19.03.2019 позивач повідомив відповідачу щодо оформлення разової (індивідуальної) ліцензії на здійснення окремої зовнішньоекономічної операції.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем було досліджено додані позивачем до клопотання від №18 від 19.03.2019 документи та надано оцінку наведеним позивачем в клопотанні фактам, а також докази на підтвердження факту прийняття за результатами розгляду клопотання позивача відповідного рішення.
Враховуючи наведене у сукупності суд зазначає про те, що приймаючи оскаржуваний наказ, в частині, що стосується позивача, Мінекономрозвитку діяло не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність.
Також, суд враховує й наступне.
07.02.2019 року введено в дію Закон України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року № 2473-VІІІ (далі - Закон № 2473-VIII), яким виключено статтю 37 «Спеціальні санкції за порушення цього або пов`язаних з ним законів України» Закону № 959-ХІІ. Будь-які застереження щодо застосування положень цього закону в частині, що стосується виключення статті 37 Закону № 959-ХІІ чи дії застосованих до прийняття цього закону спеціальних санкцій у вигляді індивідуального режиму ліцензування, у Законі № 2473- VIII не вказані.
Окрім того, із введенням в дію Закону № 2473- VIII втратив чинність і Закон № 185/94-ВР, з підстав порушення норм якого до позивача були застосовані спірні санкції згідно виключеної статті 37 Закону № 959-ХІІ.
Отже, з 07.02.2019 року законодавець фактично скасував відповідальність, до якої було притягнуто позивача оскаржуваним наказом.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення Закону №2473-VIII, якими скасовано відповідальність у вигляді індивідуального режиму ліцензування, яка передбачалася статтею 37 Закону № 959-ХІІ, мають зворотну дію у часі, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Враховуючи викладені обставини, оскаржуваний наказ, яким притягнуто позивача до відповідальності у вигляді індивідуального режиму ліцензування, підлягає скасуванню, оскільки така відповідальність скасована Законом № 2473-VIII, який в силу статті 58 Конституції України має зворотні дію.
Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 217 Господарського кодексу України за порушення суб`єктами господарювання правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції, які застосовуються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1ст. 239 Господарського кодексу України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції як, зокрема, застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом.
Отже, санкція, застосована відповідачем у спірних правовідносинах, а саме індивідуальний режим ліцензування, є адміністративно-господарською санкцією.
Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Тобто, застосування адміністративно-господарських санкцій має відбуватись з урахуванням правил, передбачених, зокрема Господарським кодексом України.
Так, підстави господарсько-правової відповідальності встановлені ст.218 Господарського кодексу України, відповідно до частині 1 якої підставою господарсько- правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
З аналізу приписів ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та ст. 218 Господарського кодексу України, підставою для застосування санкцій є саме правопорушення, а наявність відповідного подання є лише однією з умов застосування санкцій.
При цьому, належить врахувати, що відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Закон не встановлює перелік конкретних обставин, якими суб`єкт господарювання може довести, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
У кожному конкретному випадку необхідно встановити, чи вжив суб`єкт господарювання усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Вказаних обставин відповідачем встановлено не було.
Положеннями статті 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" чітко визначено, що у разі усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність із законами України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання закону, суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності, до яких застосовано санкції, мають право подавати до центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики відповідні матеріали та виходити з клопотанням про скасування (зміну виду, тимчасове зупинення) дії санкцій.
Аналогічна норма міститься і у Положенні про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженому наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 № 52 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 05.05.200 за № 260/4481
Пунктом 4.17 розділу 4 вказаного Положення встановлено, що дія санкцій скасовується Міністерством економічного розвитку і торгівлі України в разі усунення суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та/або пов`язаних з ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність до законів України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону, а також якщо в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України відсутні матеріали щодо порушення цим суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності валютного, митного, податкового, іншого законодавства, яке встановлює певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій, та матеріали щодо проведених ним дій, що можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.
Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Так, у суду відсутні підстави для висновку про те, що відповідачем клопотання позивача №18 від 19.03.2019 було належним чином розглянуто та за його результатами було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ, в частині, що стосується позивача, Мінекономрозвитку діяло не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», відповідачем в межах розгляду даної адміністративної справи не наведено суду достатніх доказів, які б слугували підставою для висновків щодо порушення позивачем приписів Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність".
Що стосується повноважень відповідача стосовно прийняття та скасування оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.
Підпунктом "д" пункту 3 ч. 4 ст. 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про валюту і валютні операції" від 21.06.2018 №2473-VIII, введеним в дію 07.02.2019, було виключено статтю 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", згідно з якою за порушення цього або пов`язаних з ним законiв України за поданнями органiв доходiв i зборiв та контрольно-ревiзiйної служб, правоохоронних органiв, органiв Антимонопольного комiтету України, нацiональної комiсiї, що здiйснює державне регулювання у сферi ринкiв фiнансових послуг та Нацiонального банку України або за рiшенням суду до суб`єктiв зовнiшньоекономiчної дiяльностi або iноземних суб`єктiв господарської дiяльностi можуть бути застосованi спецiальнi санкцiї.
Проте, не зважаючи на те, що наразі у Мінекономрозвитку немає відповідних повноважень щодо застосування спеціальних санкцій, оскаржуваний наказ було прийнято ще 15.03.2019 року, наразі наказ є діючим, а тому, не зважаючи на зміни, які відбулись в законодавстві щодо повноважень Мінекономрозвитку відносно застосування спеціальних санкцій, суд не позбавлений права надати оцінку такому наказу, що і було зроблено судом вище.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про протиправність оскаржуваного рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, а тому наявні підстави для його скасування.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1921 грн. підлягає стягненню з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України за рахунок бюджетних асигнувань.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 11 листопада 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 13 листопада 2019 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю Таврида Електрик Дніпро до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу в частині- задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 листопада 2019 року.

Суддя С. В. Прудник