Справа № 420/3524/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/3524/19
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

За участю: секретаря Бабак В.С.

представника апелянта - Ревець Ю.Є. (довіреність від 23.09.2019 року)

позивача - ОСОБА_1

представник позивача - Лагунова В.І. (ордер від 31.10.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №104 від 03.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ ГУ ДМС України в Одеській області №104 від 03.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сирії, уродженець м. Латакія, не дотримується канонів жодного віросповідання, за національністю - сирієць, за етнічною належністю - араб, одружений, перебуває у шлюбі з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29.01.2014 року, дітей не має, рідна мова - арабська, вільно володіє російською мовою та англійською на середньому рівні.

Позивач є військовозобов`язаним, військову службу не проходив, у зв`язку із виїздом на навчання до України. Мав офіційну відстрочку. Навчався у школах на території Сирії у м. Латанія у період з 1991 по 2003 роки, у період з 2003 року по 2008 рік навчався в університеті «Дамаск», у період з 2008 по 2014 роки навчався в Одеському національному університеті ім. Мечникова та в Одеському політехнічному університеті. Під час проживання на території Сирії та на території України не працював у зв`язку із навчанням.

Ні позивач, ні члени його родини не перебували в жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій у країні постійного проживання та не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.

Вперше звернення за міжнародним захистом на території України позивач подав 21.07.2016 року. Відповідно до наказу №74 від 18.04.2018 року призупинено розгляд особової справи гр. Сирії - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Разом з цим, вперше позивач виїхав з Сирії до України 21.10.2008 року легально на підставі паспортного документа гр. Сирії Серії №004151301 та оформленої одноразової студентської візи (1) типу «О» серії Y 02632705 авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на навчання. Влітку 2010 року позивач востаннє виїздив до Сирії під час канікул та повернувся в Україну приблизно у серпні 2010 року авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна).

12.06.2015 року позивач востаннє виїздив за межі території України до Туреччини авіарейсом Одеса (Україна) - Стамбул (Туреччина).

20.05.2019 року гр. Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту.

В обґрунтування заяви зазначив, що декілька років в його країні та його місті проходять воєнні дії, на будинки падають снаряди, що є небезпечним для життя. Позивач знаходиться в Україні з 2008 року, за цей час у нього з`явилася сім`я та він не може поїхати сам до Сирії і забрати із собою дружину, так як це небезпечно для життя.

Під час анкетування 30.05.2019 року позивач щодо причин виїзду з Сирії зазначив, що виїхав до України з метою отримання освіти. На теперішній час не бажає повертатися до Сирії через проведення військових дій. Все що завгодно може трапитися. Окрім проведення військових дій, інших загроз для його життя не має.

Також, під час співбесіди 03.06.2019 року позивач пояснив, що він не може повернутися до Сирії через те, що там наразі відбуваються військові дії, а він не проходив військову службу, тому вважає, що його одразу з аеропорту можуть забрати на війну. Позивач повідомив, що на момент його виїзду до України він був студентом та кожного року йому продовжували строк дії відстрочки від проходження військової служби на підставі довідки, яку позивач надсилав. Крім цього зазначив, що повідомлення про необхідність проходження ним військової служби одержували і його батьки.

03.06.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №104 від 03.06.2019 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем наведено факти та обставини, які можуть свідчити про загрозу його життю, безпеці чи свободі, висновок органу міграційної служби на стадії вирішення питання про прийняття матеріалів до оформлення для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не може вважатись об`єктивним та обґрунтованим, враховувати усі обставини, що мають значення для правильного вирішення спірного питання, у зв`язку із чим вбачаються підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти до розгляду звернення позивача щодо вирішення питання про надання захисту у встановленому порядку.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у органа міграційної служби наявний обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категоріїв осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам, а отже викликає довіру.

Разом з цим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом першої інстанції вірно зазначено про не врахування органом міграційної служби при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, інформація про країну походження, в даному випадку, відомості щодо подій у Сирії, належить до загальновідомої.

Так, згідно з інформацією, яка міститься в загальнодоступній мережі «Інтернет», відповідно до даних старшого гуманітарного радника Спеціального посланника ООН по Сирії Наджат Рочді конфлікт в Сирії триває вже дев`ятий рік, і сирійці, як і раніше потребують гуманітарної допомоги, в ряді районів тривають бойові дії, а в провінції Ідліб існує ймовірність ескалації конфлікту, що може привести до катастрофічних гуманітарних наслідків. З лютого свої будинки залишили 106 тисяч осіб, 190 осіб було вбито в результаті ескалації бойових дій (https://news.un.org/ru/story/2019/04/1352991); згідно даних координатора надзвичайної допомоги ООН і заступника Генсека з гуманітарних питань ОСОБА_3 люди опиняються на вулиці під снігом і крижаним дощем, мільйони живуть в напівзруйнованих війною будівлях без електрики і тепла (https://news.un.org/ru/story/2019/01/1348162); згідно даних Дитячого фонду ООН (ЮНІСЕФ) ескалація бойових дій на північному заході Сирії обертається важкими наслідками для дітей - їх вбивають, калічать і змушують рятуватися втечею. Особливо важка ситуація зараз спостерігається в селах на півночі Хами і на півдні Ідліб. Багато сирійські сім`ї були вигнані зі своїх будинків, багато інших хотіли б переїхати в більш безпечні райони, але не можуть цього зробити, оскільки виявилися в кільці бойових дій. Насильство в цих районах не припиняється вже кілька місяців. З початку цього року на північному заході Сирії загинули, щонайменше, 134 дитини і більше 125 тисяч опинилися в становищі біженців, але дітям фактично ніде сховатися від насильства (https://news.un.org/ru/story/2019/05/1356161); згідно даних Гейр Педерсен , Спеціального посланника Генерального секретаря ООН по Сирії, конфлікт в Сирії ще дуже далекий від завершення - значні території як і раніше непідконтрольні уряду; ІГІЛ, за його словами, може відродитися. Близько половини жителів країни змушені були покинути свої будинки. 80 відсотків сирійців живуть за межею бідності, 12 мільйонів потребують гуманітарної допомоги (https://news.un.org/ru/story/2019/02/1350002).

При цьому, підставою для прийняття оскаржуваного наказу став висновок ГУ ДМС України в Одеській області про те, що ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами, заявник не зазнавав і не зазначає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що позивач легально покинув Сирію з метою навчання, а станом на теперішній час звертається до ГУ ДМС України в Одеській області не з метою міжнародного захисту, а з метою легалізації.

Натомість, відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу не враховано той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження, тобто з 21.10.2008 року, змінились соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації в Сирії. Останній раз позивач перебував у Сирії влітку 2010 року, а збройний конфлікт на території Сирії розпочався у 2011 році, тобто вже після того, як позивач востаннє покинув країну громадянської належності.

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, ці обставини не спростовує те, що ситуація в країні його походження суттєво змінилась після його виїзду і стала небезпечною для життя та здоров`я.

Вказане має важливе значення, у тому числі під час прийняття рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні і як особа, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на наведене, оскільки наведені обставини справи показали, що висновок органу міграційної служби про відсутність підстав для прийняття до розгляду заяви позивача не відповідає критерію обґрунтованості і правомірності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування оспрюваного рішення із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо надання позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, у встановленому порядку та із повним і всебічним розглядом його заяви.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.11.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль