Справа № 420/2293/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2293/19
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Запорожана Д.В., Танасолго Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Кілійської районної державної адміністрації на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 17.05.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кілійської районної державної адміністрації про визнання протиправним ненадання запитуваної інформації та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18.04.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Кілійської районної державної адміністрації, в якому просила суд:

- визнати протиправним ненадання їй відповідачем копій договорів оренди, укладених у період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року з додатками та зобов`язати надати копії зазначених документів;

- з метою здійснення судового контролю за виконанням рішення суду зобов`язати відповідача протягом місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили подати Одеському окружному адміністративному суду звіт про виконання судового рішення у цій справі.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона неодноразово зверталась до відповідача з відповідними запитами про надання їй копій договорів оренди, укладених у відповідачем за період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року, однак останнім було безпідставно не надано їй запитуванні документи, які на її думку, мають суспільний інтерес.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним ненадання Кілійською районною державною адміністрацією копії договорів оренди, укладених Кілійською районною державною адміністрацією у період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року з додатками. Зобов`язано Кілійську районну державну адміністрацію надати ОСОБА_1 копії усіх договорів оренди укладених Кілійською районною державною адміністрацією з 01.06.2018 року по 01.09.2018 рік з додатками. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, голова Кілійської районної державної адміністрації 01.07.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до приписів ч.1 ст.310 КАС України, апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Положеннями ст.262 КАС України передбачено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Згідно із п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Таким чином, враховуючи викладені вище норми діючого процесуального закону, судова колегія, уважно дослідивши матеріали справи, яка, в свою чергу, з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування, є незначної складності і розглядалася судом 1-ї інстанції в порядку письмового провадження, вважає, що для вирішення спірного питання відсутня необхідність його розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням усіх сторін, в зв`язку із чим, діючи з метою економії процесуального часу, рахує за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження, т.б. за наявними у справі матеріалами та на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивачка - ОСОБА_1 24.09.2018 року, 23.10.2018 року, 05.11.2018 року, 22.11.2018 року та 14.02.2019 року зверталася до Кілійської районної державної адміністрації з запитами щодо доступу до публічної інформації, в яких просила надати:

- копії усіх розпоряджень голови районної державної адміністрації про укладення договору оренди за період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 рік з додатками;

- копії усіх договорів оренди укладених Кілійською районною державною адміністрацією з 01.06.2018 року по 01.09.2018 рік з додатками;

- копії усіх договорів оренди укладених Кілійською районною державною адміністрацією з ТОВ «Дебют 2005» з додатками;

- копії усіх договорів оренди укладених Кілійською районною державною адміністрацією з ТОВ «Рис Бессарабії» з додатками;

- копії усіх договорів оренди укладених Кілійською районною державною адміністрацією з ТОВ «АГРОХОЛДИНГ «БЕССАРАБІЯ»» з додатками.

Листами від 19.10.2018 року, 29.10.2018 року, 09.11.2018 року, 04.01.2019 року та 22.02.2019 року Кілійською РДА на вказані вище запити було надано відповіді, в яких позивачу було повідомлено про те, що районною державною адміністрацією протягом запитуваного періоду не приймались розпорядження, наведені у запиті. Крім того, запитувані позивачем копії договорів містять персональні дані, які не можуть бути надані стороннім особам без згоди володільця персональних даних. Також, відповідач в своїх листах повідомив позивачку й про те, що усі її запити фактично не містять вимог щодо надання умов отримання державного чи комунального майна.

В подальшому, т.б. 04.01.2019 року за вих.№01-ЗПУ-вих, Кілійська районна державна адміністрація, серед іншого, все ж так надала позивачці копію договору оренди землі №419 від 01.07.2014 року, копію акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 01.07.2014 року, копію змін до договору №419 від 01.07.2014 року, укладеного між Кілійською районною державною адміністрацією та ТОВ «АГРОХОЛДИНГ «»БЕССАРАБІЯ»» №545 від 06.01.2018 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А у відповідності до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

В свою чергу, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VІ.

Так, як слідує зі змісту положень ст.1 вказаного Закону України №2939-VІ, «публічна інформація» - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст.5 цього ж Закону №2939-VI також встановлено, що доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.3, п.2 ч.1 ст.5 Закону України №2939-VІ, право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію.

В свою чергу, зазначені випадки встановлені ч.1 ст.6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Також, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України №2939-VІ, передбачено можливість здійснення обмеження відповідно до закону доступу до інформації при дотриманні сукупності таких вимог:

- виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

- розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

- шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому, приписами ч.5 ст.6 Закону України №2939-VІ визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При цьому, зазначене положення (при дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті) не поширюється тільки на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно ж із п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.19 Закону України №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

При цьому, як визначено ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» №586-XIV від 09.04.1999р., місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Згідно із п.4 ст.13 Закону України №586-XIV, до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики.

Відповідно до вимог п.3 ст.16 Закону України №586-XIV, місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

У відповідності до приписів ч.1 ст.142 Конституції України та ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», складовою частиною комунального майна є земля, а отже, відповідно, не може бути обмежено доступ до інформації про земельні ділянки, надані приватним особам у користування або передані у власність, а так само прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали такі ділянки.

Як слідує зі змісту вимог ч.1 ст.11 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

При цьому, ч.2 ст.11 цього ж Закону №2657-ХІІ встановлено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

До того ж, у відповідності до абз.2 ч.3 ст.5 Закону України від 01.06.2010 року №2297-VІ «Про захист персональних даних» визначено, що не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених ст.6 Закону №2939-VІ.

Так, відповідно до приписів ч.7 ст.6 Закону України №2939-VІ, обмеженому доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, то для ознайомлення надається лише інформація, доступ до якої необмежений.

Як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, на відповідні запити ОСОБА_1 від 24.09.2018 року, 23.10.2018 року, 05.11.2018 року, 22.11.2018 року та 14.02.2019 року про надання копій договорів оренди, укладених у період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року Кілійська РДА своїми листами від 19.10.2018 року, 29.10.2018 року, 09.11.2018 року, 04.01.2019 року та 22.02.2019 року фактично відмовила у наданні копій цих договорів на підставі того, що запитувані ОСОБА_1 копії договорів містять персональні дані, які не можуть бути надані стороннім особам без згоди володільця персональних даних, а також те, що запити позивача не містять вимог щодо надання умов отримання державного чи комунального майна.

Разом з тим, з аналізу вищенаведених норм права судова колегія, як і суд 1-ї інстанції приходить до висновку, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію.

Якщо ж у договорі оренди, правовому акті органу влади міститься інша інформація, яка має ознаки конфіденційної, то при наданні копій вказаних документів вона підлягає вилученню у спосіб, який унеможливлює її з`ясування.

Слід звернути увагу на те, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання викладена і в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі №806/1726/16.

Що ж стосується посилань відповідача на те, що протягом запитуваного періоду, т.б. з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року, ним не приймались розпорядження з питань укладення договорів оренди, то судова колегія з цього приводу зазначає, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась саме із запитом про надання копій договорів оренди, укладених у період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року (з додатками), а оскільки відповідачем, у своїй відповіді від 19.10.2018 року №31/ЗПУ-вих на запит позивачки від 24.09.2018 року, вказано, що запитуванні копії договорів містять персональні дані, які не можуть бути надані стороннім особам без згоди володільця персональних даних то, відповідно, слід дійти висновку, що відповідач фактично підтверджує існування договорів оренди у спірний період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року, однак з формальних причин чомусь не надає їх.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії Кілійської районної державної адміністрації, пов`язані із ненаданням на запит позивачки копій усіх договорів оренди, укладених РДА в період з 01.06.2018 року по 01.09.2018 рік (що є публічною інформацією), є протиправними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, а тому, позовні вимоги ОСОБА_1 (яка до того ж є журналістом) в цій частині дійсно підлягають задоволенню.

Стосовно ж інших п/вимог позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбачено ст.382 КАС України, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що останні задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Дійсно, як вбачається зі змісту приписів ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Так, інститут судового контролю за виконанням судового рішення спрямований на забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві.

Разом з тим, з аналізу вищезазначеної норми процесуального закону слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення фактично є правом суду, а не обов`язком і, в свою чергу, має застосовуватися у виключних випадках, зокрема, коли судове рішення тривалий час умисно (т.б. без поважних причин) взагалі ніяким чином не виконується.

Позивач же в своїй позовній заяві не навів жодного обґрунтування про необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, у зв`язку з чим, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність необхідності у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення в даній адміністративній справі.

Крім того, слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кілійської районної державної адміністрації - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06.11.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Д.В. Запорожан

Т.М. Танасогло