Справа № 140/1225/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8837/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року, ухвалене суддею Денисюком Р.С. у м. Луцьку у справі № 140/1225/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 від 12.11.2018 року в розмірі 15819,54 гривні та вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 від 14.02.2019 року в розмірі 18276,72 гривні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.11.2018 року Головне управління ДФС в Івано-Франківській області сформувало і скерувало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 на суму 15819,54 грн., а 14.02.2019 року вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 на суму 18276,72 гривні. Позивач зазначає, що є самозайнятою особою, здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність та є платником єдиного внеску.

Разом з тим, позивач зазначає, що є особою, яка має право на пільги для ветеранів війни-інвалідів війни відповідно до норм Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

Тому, на думку позивача, відповідач безпідставно прийняв вимоги про сплату боргу з єдиного внеску, і вважає, що належним способом захисту порушеного права є скасування цих вимог.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить мотиви, які аналогічні тим, що наведені в позовній заяві та додатково зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не врахував, що позивач доходів від зайняття адвокатською діяльністю фактично не отримує, а сама адвокатська діяльність носить епізодичний характер у зв`язку з поганим станом здоров`я. При цьому, позивач стверджує те, що він є фізичною особою-підприємцем, про що свідчить довідка про взяття його на облік як платника податків.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що оскільки позивач здійснює незалежну професійну діяльність як адвокатську діяльність, то відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У зв`язку з несплатою єдиного внеску за 2017-2018 роки рік, станом на 31 січня 2019 року у позивача існує недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 18276,72грн. У зв`язку з цим, 12 листопада 2018 року Головне управління ДФС у Волинській області винесло вимогу № Ф-1167-52 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 15819,54 грн. за 2017 рік та три квартали 2018 року, а 14.02.2019 року вимогу № Ф-1167-52 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 18276,72 грн. додатково за 4 квартал 2018 року.

Тому, відповідач вважає, що, приймаючи вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 29.11.2001 року на підставі рішення Волинської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 211.

25 березня 2002 року взятий на облік Ковельською об`єднаною державною податковою інспекцією Волинської області як платник податків.

ОСОБА_1 є пенсіонером та має другу групу інвалідності.

12.11.2018 року Головне управління ДФС у Волинській області сформувало та направило позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 на суму 15819,54 грн.

14.02.2019 року Головне управління ДФС у Волинській області сформувало та направило позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1167-52 на суму 18276,72 грн.

Приймаючи рішення у цій справі суд першої інстанції виходив з того, оскаржувана вимога відповідача є правомірною, оскільки позивач, який здійснює незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, є платником єдиного соціального внеску. Крім цього, суд зазначив, що позивач не надав доказів зняття з обліку його як платника єдиного внеску та не надав доказів наявності відповідного розпорядчого документа про припинення ним незалежної професійної діяльності як адвоката.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VІ (далі-Закон № 5076-VІ) адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VІ адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Частиною 3 статті 4 Закону № 5076-VІ передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до статті 13 Закону № 5076-VІ, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку передбачено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VІ (далі Закон № 2464-VІ).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, апеляційний суд встановив те, що платниками єдиного внеску є особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську діяльність.

Позивач не заперечує те, що він здійснює адвокатську діяльність, однак вважає, що звільнений від сплати податків пов`язаних з адвокатською діяльністю, оскільки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» має статус інваліда війни ІІ групи. При цьому, звертає увагу, що цим Законом передбачено пільги для ветеранів війни-інвалідів війни зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

Однак, апеляційний суд зазначає те, що Закон України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» не визначає та не встановлює пільг зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів для ветеранів війни-інвалідів війни, а лише містить загальну бланкетну норму, в якій йде мова про те, що певні пільги для ветеранів війни-інвалідів війни, встановлюються відповідно до податкового та митного законодавства

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 4 статті 4 Закону № 2464-VІ особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Апеляційний суд встановив те, що позивач здійснює адвокатську діяльність індивідуально, статусу фізичної особи-підприємця немає.

Тому, на думку апеляційного суду, на позивач не поширює свою дію правова норма частини 4 статті 4 Закону № 2464-VІ.

Отже, позивач є платником єдиного внеску та зобов`язаний його сплачувати.

Також, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що нормами абзацу 1, 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VІ, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Отже, особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську діяльність, є платником мінімального страхового внеску (єдиного внеску) навіть за умови не отримання доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що формуючи вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, контролюючий орган діяв відповідно до наданих йому повноважень та у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року в справі № 140/1225/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
Р. П. Сеник
Повний текст постанови складений 06.11.2019 року