Справа № 160/6976/19
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2019 року Справа № 160/6976/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кадникової Г. В.,
розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправною та скасування відмови,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, відповідно до схеми розташування такої земельної ділянки, наданою ОСОБА_1 в додатку до клопотання Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14.06.2019 р. стосовно надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.
Ухвалою суду від 29.07.2019р. позовну заяву залишено без руху на підставі ст.169 КАС України зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків.
Позивачем усунуті виявлені недоліки позовної заяви шляхом надання відповідних документів.
Ухвалою від 15.08.2019 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому провадженні. Відповідачу запропоновано у визначений строк надати відзив на позовну заяву.
03.10.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечує проти позовних вимог, посилаючись на надання відповіді за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів позивача, яка є мотивованим рішенням щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, прийнятим у відповідності до чинного законодавства України.
Дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, при розгляді справи суд виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.06.2019 р. позивач звернулась до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
До клопотання додані: копія паспорту; копія ідентифікаційного коду; графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; копія довіреності; копія паспорту, копія ідентифікаційного коду довіреної особи.
Не погоджуючись з даною відмовою, позивач звернулась за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду з відповідним позовом.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2019 р. вбачається: власність державна, відомості про землекористувача - відсутні.
Надання земельних ділянок у користування регламентовано положеннями статті 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ, відповідно до частини першої якої сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Відповідно до частини першої та третьої статті Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Частиною першої статті 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною.
Відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV (тут і далі в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини ОСОБА_2 ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Згідно із частиною першою статті 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
З посиланням на ст.ст.92, 116 та п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
У постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 6-2329цс16 зроблено висновок, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.
Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою, згідно ст.141 Земельного кодексу України, є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;
в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;
г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;
ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Підстави припинення права землекористування окрім коментованої статті передбачені ст.ст.142 - 144, 149 - 151 Земельного кодексу України, ст.ст.31, 32 Закону України "Про оренду землі".
Наведений перелік не є вичерпним. Так, строкові види права землекористування припиняються по закінченню строку користування; право користування зазвичай припиняється поєднанням в одній особі власника та землекористувача, зі смертю землекористувача, із загибеллю земельної ділянки тощо.
Крім цього, предметом спору між позивачем та відповідачем є відмова останнього (у формі листа-відповіді) за заявами ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.
З посиланням на нормативно-правові акти, позивач вважає, що рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, зверненню позивача до відповідача 14.06.2019 р. передували неодноразові попередні звернення. А саме: 15.03.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Проте, листом від 06.04.2018 року вих.№С-2237/0-1899/0/20-18 відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу.
Вказана відмова стала предметом розгляду адміністративної справи № 804/4149/18.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.03.2019 по справі № 804/4149/18, крім іншого, визнано протиправною оформлену листом від 06.04.2018 року вих.№С-2237/0-1899/0/20-18 відмову ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області у наданні ОСОБА_1 на підставі клопотання від 15.03.2018 р. дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області та зобов`язано повторно розглянути, зокрема її заяву, з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.
Відповідно до ст.1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Отже, на виконання судового рішення - постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.03.2019 по справі № 804/4149/18, ОСОБА_1 22.04.2019 р. звернулась до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
Стаття 19 Конституції України, зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
ОСОБА_2 12 березня 1992 року було видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею на земельну ділянку площею 50,40 га, яка знаходиться на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області для організації фермерського господарства, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №18.
Також, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (відповідач) обізнане, що до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесений актовий запис про смерть №11 від 14.11.2012 року, складений виконавчим комітетом Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Така бездіяльність підтверджується наступним.
Надання земельних ділянок у користування регламентовано положеннями статті 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ, відповідно до частини першої якої сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Відповідно до частини першої та третьої статті Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року №889-ХІІ "Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок" (чинній до 13.03.1992 року) затверджено форми державних актів, зокрема, на право довічного успадкованого володіння землею.
З Постанови Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року №889-ХІІ вбачається, що у довічне успадковане володіння земля надається громадянам Української РСР для: селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Землеволодільці мають право: самостійно господарювати на землі; зводити у встановленому порядку жилі та інші будівлі і споруди; власності на вироблену сільськогосподарську продукцію, на посіви і посадки сільськогосподарських культур та насаджень.
Частиною першої статті 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-XIІ передбачено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:
1) добровільної відмови від земельної ділянки;
2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;
3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;
4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди;
5) нераціонального використання земельної ділянки;
6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки;
7) використання землі не за цільовим призначенням;
8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;
9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV (тут і далі в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини ОСОБА_2 ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Згідно із частиною першою статті 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Наказом Державного комітету статистики України від 05.11.1998 року №377 "Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення", який втратив чинність з 01.01.2016 року, затверджена форма державної статистичної звітності №6-зем "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності".
Статтею 193 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ та статтею 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року №3613-VI визначено, що Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
У статті 195 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ встановлено, що основними завданнями ведення державного земельного кадастру є:
а) забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки;
б) застосування єдиної системи просторових координат та системи ідентифікації земельних ділянок;
в) запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності.
За приписами частини першої статті 6 Закону України "Про Державний земельний кадастр" ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Частиною першою статті 20 Закону України від 07.07.2011 року №3613-VI встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Згідно з частиною дев`ятою статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про розподіл земель між власниками та користувачами вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, з аналізу наведених норм, вбачається, що відомості про розподіл земель між власниками та користувачами, зокрема, про право користування земельною ділянкою, є складовою Державного земельного кадастру.
Відповідно до пункту 4 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 (далі - Порядок №1051), ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.
Згідно з пунктом 6 Порядку №1051 до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів належать, зокрема, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) або надання відмови у їх внесенні про землі в межах державного кордону, території адміністративно-територіальних одиниць (Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва і Севастополя, районів, міст, селищ, сіл, районів у містах).
За положеннями пункту 24 Порядку №1051 до Державного земельного кадастру вносяться такі відомості про земельні ділянки:
1) кадастровий номер згідно з пунктом 30 цього Порядку;
2) місцезнаходження (адреса);
3) опис меж із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності;
5) міри ліній по периметру;
6) координати поворотних точок меж;
7) дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі із зазначенням пунктів прив`язки;
8) дані про якісний стан земель та бонітування ґрунтів згідно з підпунктами 7 і 9 пункту 22 цього Порядку;
9) відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка, згідно з пунктами 21-23 цього Порядку;
10) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель):
категорія земель згідно з підпунктом 6 пункту 22 цього Порядку;
цільове призначення згідно з документацією із землеустрою;
вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель згідно із частиною п`ятою статті 20 Земельного кодексу України;
11) склад угідь згідно з підпунктом 7 пункту 22 цього Порядку із зазначенням контурів будівель і споруд, їх найменування;
12) відомості про обмеження у використанні земельної ділянки згідно з пунктом 23 цього Порядку;
13) відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди:
координати поворотних точок меж;
міри ліній по периметру;
вид земельного сервітуту згідно із статтею 99 Земельного кодексу України та його зміст;
інформація про документи, на підставі яких встановлено сервітут чи право суборенди (назва, дата та номер рішення про затвердження технічної документації із землеустрою згідно із статтею 55-1 Закону України "Про землеустрій", найменування органу (особи), що його прийняв), електронні копії таких документів;
відомості про зареєстровані права сервітуту та суборенди відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
14) нормативна грошова оцінка:
значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку;
дата проведення нормативної грошової оцінки земель;
15) інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку:
назва та дата розроблення документації із землеустрою, відомості про її розробників;
назва, дата та номер рішення про затвердження документації із землеустрою, найменування органу, що його прийняв, електронні копії відповідних документів;
інформація про документи, на підставі яких встановлено нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці, до складу якої входить земельна ділянка, згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку;
16) інформація про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
- здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку;
- здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації;
- розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством;
- здійснює землеустрій, у тому числі забезпечує проведення державної інвентаризації земель;
- проводить відповідно до законодавства моніторинг земель та їх охорону;
- здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за: веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
- забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель;
- узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі.
Інвентаризація земель на початку земельної реформи розглядалась як спосіб одержання первинних відомостей для надання земельних ділянок громадянам, ведення обліку земель.
Таким чином, суд доходить висновку, що державна інвентаризація земель - це комплекс робіт з установлення факту використання земель, їх правового режиму, меж, розмірів земельних ділянок в натурі (на місцевості) відповідно до документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та документації із землеустрою, розроблення заходів з усунення причин порушення земельного законодавства.
Отже, враховуючи наведені норми, відповідач повинен забезпечувати проведення інвентаризації земель, повне та своєчасне внесення достовірних відомостей до Державного земельного кадастру, в тому числі про набуття та/або припинення права користування земельними ділянками фізичними або юридичними особами.
З посиланням на ст.ст.92, 116 та п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
У постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 6-2329цс16 зроблено висновок, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.
Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 року у справі № 6-3113цс15, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 року у справі № 376/2038/14-ц.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою, згідно ст.141 Земельного кодексу України, є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;
в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;
г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;
ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Підстави припинення права землекористування окрім коментованої статті передбачені ст.ст.142 - 144, 149 - 151 Земельного кодексу України, ст.ст.31, 32 Закону України "Про оренду землі".
Наведений перелік не є вичерпним. Так, строкові види права землекористування припиняються по закінченню строку користування; право користування зазвичай припиняється поєднанням в одній особі власника та землекористувача, зі смертю землекористувача, із загибеллю земельної ділянки тощо.
Крім цього, предметом даного позову є відмова відповідача (у формі листа-відповіді) за моїми заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.
У частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою:
б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.
Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.
В свою чергу, такі дії (у разі їх вчинення) не є законним способом поведінки органу, є проміжними відповідями на звернення, не містять чіткого та однозначного рішення про відмову, а отже не можуть вважатися "відмовою у наданні дозволу" у розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.
Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.
Для порівняння, частиною дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.
У статті 118 Земельного кодексу України не визначено прямого обов`язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.
Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено Положення №333, відповідно до пункту 8 якого передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Відповідно до пункту 10 Положення №333 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.
Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.
Надаючи оцінку підставам ненадання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд виходить із наступного.
Статтею 14 Конституції України гарантовано право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.
Відповідно до пункту б) частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до частини першої-третьої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У статті 121 Земельного кодексу України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
З огляду на це, позивач, як громадянка України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для особистого селянського господарства.
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.
Як вже зазначалось вище, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У світлі вимог цієї конституційної норми така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 Земельного кодексу України. Відповідно до положень частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Надане позивачем до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області клопотання та додані до нього матеріали, відповідають вимогам статті 118 Земельного кодексу України.
У частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Тобто, підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними.
Отже, посилання у листі-відповіді на те, що бажане позивачем місце розташування земельної ділянки не відповідає сформованому переліку земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі, що оприлюднений на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, як на підставу відмови у задоволенні клопотання позивача, рівно як і посилання, що бажана земельна ділянка знаходиться в користуванні іншої особи, суперечить вищенаведеним нормам та спростовано матеріалами адміністративних справ № 804/4149/18 та № 160/6976/197
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем квитанцією № N1ADO3615M від 14.08.2019 на суму 768грн. 40коп., судовий збір за подачу адміністративного позову до суду підлягає поверненню позивачу.
Керуючись ст.ст.90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправною та скасування відмови - задовольнити повністю.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, відповідно до схеми розташування такої земельної ділянки, наданою ОСОБА_1 в додатку до клопотання Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14.06.2019 р. стосовно надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Світлогірської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова