Справа № 120/1989/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1989/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс Михайло Богданович

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

06 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Моніча Б.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року (м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Степанівської сільської ради про визнання рішення незаконим та скасування Державних актів на земельні ділянки,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Степанівської сільської ради про визнання рішень незаконними та скасування Державних актів на земельні ділянки.

У позовній заяві позивач просить:

- визнати незаконним рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15.08.2012 року 16-тої сесії 6 скликання та від 24.05.2012 року 14-тої сесії 6 скликання;

- визнати незаконним та скасувати державний акт на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 07152, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_2 від 30.11.2012 року серії № НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради, Вінницького району та області від 15.08.2012;

- визнати незаконним та скасувати державний акт на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 07153, для ведення особистого селянського господарства, на підставі державного акту від 30.11.2012 року серії № 230199 виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради, Вінницького району та області від 15.08.2012 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що рішеннями Степанівської сільської ради від 24.05.2012 року та від 15.08.2012 року було надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по передачі в оренду на 1(один) рік земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,25 га, а також на розробку документації для набуття права на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,25 га. В подальшому затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 загальною площею 0,50 га, передано у власність земельну ділянку та видано ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки в АДРЕСА_1 загальною площею 0,50 га. Позивач також зазначила, що реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції на даний час вказані земельні ділянки були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.02.2013 року за реєстраційним номером № 6.

На думку позивача, оскаржуване рішення прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України та зазіхає на її право власності, а тому просить скасувати його у судовому порядку.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Степанівської сільської ради про визнання рішень незаконними та скасування Державних актів на земельні ділянки. Роз`яснено позивачу, що позовна заява може бути розглянута місцевим судом за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу суду від 24.06.2019 року та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що вирішення земельних спорів фізичних осіб з органом місцевого самоврядування, як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, до яких законом встановлений інший порядок судового рішення. Тому, на думку позивачки, при ухваленні двох рішень відповідачем, він діяв саме як суб`єкт владних повноважень.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 16.10.2019 року призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач правом подати до суду апеляційної інстанції відзив не скористався.

Керуючись приписами ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Розглядаючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (абз. 2 п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми КАСУ узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Слід враховувати, що відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст.13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Варто зазначити, що у п. 22 Постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Встановлено, що відповідач у справі є органом місцевого самоврядування. Проте, із урахуванням трьох наведених вище критеріїв для розмежування судової юрисдикції, необхідно врахувати, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (висновок узгоджується із правовим висновком, що міститься у п. п. 28 29 Постанови Велика Палата Верховного Суду від 4 вересня 2018 року справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).

Вказаний висновок узгоджується із нормою ч. 1-2 ст. 2 ЦК України, в силу якої учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Крім того, в силу п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, сам факт участі Степанівської сільської ради у спірних правовідносинах, попри статус відповідача як юридичної особи публічного права та органу місцевого самоврядування, не змінює їх правової природи та не вказує імперативно на публічно правовий характер спору. При цьому, визначальною ознакою для правильного вирішення питання щодо юрисдикційної належності цього спору є характер правовідносин, у яких виник спір, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Аналізуючи зміст позовної заяви слід враховувати, що позивачка мотивувала позовні вимоги незаконністю передання іншим фізичним особам зазначеної у позовній заяві земельні ділянки у власність, оскільки земельні ділянки по праву належали у спільній власності колгоспному двору, членом якого був батько та мати позивача. Із посиланням на ці обставини ОСОБА_1 просить скасувати рішення Степанівської сільської ради від 15.08.2012 року та від 24.05.2015 року.

Надаючи оцінку характеру спірних правовідносин з огляду на позовні вимоги та їх підстави суд враховує, що частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зокрема, можливість захисту саме права власності шляхом визнання незаконним акта, яким порушується право власності, передбачається ст. 393 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Колегія суддів вважає вірним твердження суду, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Зазначений висновок узгоджується із правозастосовчою практикою Великої Палати Верховного Суду. Зокрема у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17. Суд касаційної інстанції зазначив, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право (наприклад, права користування земельною ділянкою), і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Враховуючи наведене, якщо у результаті прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває речове права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і має розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17).

У контексті наведених правових висновків необхідно врахувати, що даний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про передання у власність земельних ділянок площею 0,2500 га обидві, гр. ОСОБА_2 , не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про передання у власність земельної ділянки стосувалось іншої особи.

В даному випадку, суд дійшов вірного висновку, що у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових можливостей установлювати (визнавати) належність речових прав на земельну ділянку певній особі.

З наведеного випливає, що спір пов`язаний із захистом порушених речових прав ОСОБА_1 , що виникають із земельних відносин, тому враховуючи, що незаконність оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування позивач обґрунтовує неправомірністю передання іншим особам земельної ділянки у власність, суд дійшов обгрунтованого висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а стосується приватноправових відносин.

Окрім того, на приватно правовий характер спору вказують й інші позовні вимоги ОСОБА_1 У пунктах 2 та 3 прохальної частини позовної заяви позивач просить скасувати державні акти на право власності на земельну ділянку. Суд звертає увагу, що питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих суб`єктами владних повноважень може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, п. «ґ» ч. 3 ст. 152 ЗК України, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених прав, що виникають із земельних відносин, колегія суддів вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Аналогічна правова позиція, щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 та 18 квітня 2018 року у справах №761/33504/14-а та № 802/950/17-а відповідно.

Варто також враховувати, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказаний позов може вирішуватися виключно із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів у порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Таким чином, із урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, предмета спору та характер спірних матеріальних правовідносин суд дійшов правильного висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував приписи норм процесуального права, чинні на день вирішення питання щодо дотримання правил підсудності при зверненні до суду з даним позовом (ч. 1 ст. 171 КАС України), тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 листопада 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Моніч Б.С.