Справа № 580/1886/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1886/19 Суддя (судді) першої інстанції: М.А. Білоноженко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо нездійснення розгляду та неприйняття рішення у встановлені законом порядок та спосіб з приводу документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути документи для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.

На обґрунтування вказаних позовних вимог, позивачем зазначено, що йому встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням пов`язаними із проходженням служби в органах внутрішніх справ, у зв`язку із чим він звернувся до УМВС України в Черкаській області із заявою та необхідним переліком документів про виплату одноразової грошової допомоги. Однак листом Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України матеріали для призначення позивачу одноразової грошової допомоги повернуті до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області без прийняття рішення. На думку позивача, відповідно до положень вказаного Порядку, Міністерство внутрішніх справ приймає рішення про призначення або про відмову у призначенні грошової допомоги та не передбачено іншого порядку розгляду документів. Тому бездіяльність відповідача щодо не прийняття відповідного рішення є протиправною.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, вказує про те, що до матеріалів заявника долучено медичну довідку-висновок КНП «Другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», що не може слугувати підставою для підтвердження зв`язку захворювання, зазначеного у виписці з акту огляду МСЕК позивача з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Крім того, діагнози, зазначені у п.12 виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії не відповідають діагнозам, визначеним у постанові медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області».

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та відповідно до витягу з наказу №311 о/с від 06 листопада 2015 року звільнений у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року за п.64 «г».

22 серпня 2017 року медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області» складено постанову, відповідно до якої захворювання ОСОБА_1 , ТАК, пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

13 вересня 2017 року КЗ «Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи ЧОР» (обласною МСЕК №1) позивачу встановлена 2 група інвалідності, безтерміново, у зв`язку із захворюванням, ТАК, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ (виписка з акта огляду МСЕК від 13 вересня 2017 року серії 12 ААА №871108).

Позивач звернувся до УМВС України в Черкаській області із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ. До заяви додав перелік документів, визначених Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.

Заяву з доданими позивачем документами УМВС України в Черкаській області направлено до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України.

За наслідками їх розгляду Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 15 травня 2019 року №15/2-1886 повернув матеріали до УМВС України в Черкаській області, зазначивши, що діагнози, зазначені у п.12 виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії позивача від 13 вересня 2017 року №871108 не відповідають діагнозам, зазначеним у постанові медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області» від 22 серпня 2017 року. Крім того, вказано, що медична довідка-висновок КНП «Другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» не може слугувати підставою для підтвердження зв`язку захворювання, зазначеного у виписці з акту огляду МСЕК позивача від 13 вересня 2017 року №871108 з проходженням служби в органах внутрішніх справ та зазначено, що невідповідність медичних документів між собою унеможливлює прийняття рішення, а вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги можливе після усунення зазначених недоліків.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

У подальшому, Закон України «Про міліцію» втратив чинність 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року.

При цьому, у пункті 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що за позивачем, якому під час перебування на службі в органах внутрішніх справ, встановлено інвалідність у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з проходженням служби, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України «Про міліцію».

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18 від 28 серпня 2018 року у справі №804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі 822/163/18.

На виконання вимог статті 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника (далі - Порядок № 850).

Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктами 7-9 Порядку №850 закріплено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Таким чином, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію" відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" й, виходячи з положень якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Тобто, з аналізу наведених норм вбачається, що відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення: про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Як зазначалося вище, відповідно до листів управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 20 травня 2019 року №М-160 та Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 15 травня 2019 року №15/2-1886, Департаментом фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України матеріали на призначення ОСОБА_1 повернуто без прийняття рішення з огляду на невідповідність медичних документів між собою.

Тобто, відповідачем, в порушення п. 9 Порядку №850 не приймалось рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1

Натомість, як вірно зазначено судом першої інстанції, повернення Міністерством внутрішніх справ України документів позивача без прийняття рішення про призначення чи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги не передбачено Порядком №850 та суперечить зазначеним вище нормам матеріального права.

Наведена позиції також підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30 січня 2018 року по справі № 822/1579/17.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд не надавав жодної оцінки медичним документам ОСОБА_1 та не стверджує про наявність у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, а лише вказує на те, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, вчиняючи дії та приймаючи рішення повинен діяти на підставі вимог діючого законодавства, чого в даному випадку апелянтом дотримано не було. При цьому, невідповідність медичних документів позивача не позбавляє відповідача ані права, ані можливості прийняти рішення, передбачене Порядком №850.

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справи України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 та зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850 є законними, обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку