Справа № 260/1097/18
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9237/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Микуляком П. П. у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, в якому просив скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06 вересня 2018 року № ЗК390/846/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-180.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що працю найманої особи без належного оформлення з нею трудових відносин не використовував, що свідчить про недопущення ним порушень вимог статті 24 Кодексу законів про працю України та безпідставність прийняття оскаржуваної постанови. Зазначає, що відносини з ОСОБА_2 мали виключно цивільно-правовий характер, оскільки такий надавав послуги з консультування покупців щодо продажу мобільних телефонів, а також здійснював продаж такої продукції на підставі укладеного з ним цивільно-правового договору.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління Держпраці у Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував трудовий характер відносин між позивачем та ОСОБА_2 , так як укладений між ними цивільно-правовий договір передбачає надання послуг продавця-консультанта з реалізації мобільних телефонів, тобто підміняє один вид правовідносин (трудові) іншим видом (цивільні). Зазначає, що на момент проведення інспекційного відвідування позивачем не повідомлено інспекторів праці про наявність будь-якого договору із особою, яка надавала послуги підприємцю, що ставить під сумнів факт його укладення до вказаного моменту.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Суду пояснив, що суд першої інстанції правомірно врахував порушення відповідачем процедури проведення перевірки як підставу для скасування оскаржуваної постанови.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу «Про проведення інспекційних відвідувань» від 13 серпня 2018 року № 151, виданого на підставі, зокрема, листа Головного управління ДФС у Закарпатській області від 08 серпня 2018 року № 7212/10/07-16-13-11-12, та направлення на проведення інспекційного відвідування від 14 серпня 2018 року № 943 посадовими особами Управління Держпраці у Закарпатській області у період з 15 серпня 2018 року по 16 серпня 2018 року проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , який здійснює підприємницьку діяльність у магазині за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт від 15 серпня 2018 року № ЗК390/846/АВ, відповідно до якого встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустив до роботи без належним чином укладеного трудового договору ОСОБА_2 , а відтак, порушив вимоги частини третьої статті 24 Кодексу Законів про працю України.

На підставі висновків акту перевірки та факту встановлення допуску до роботи фізичної особи без укладення трудового договору та оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Дудашем Е. В. винесено припис про усунення виявлених порушень від 15 серпня 2018 року № ЗК390/846/АВ/П, відповідно до якого фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 зобов`язано укласти трудовий договір з найманим працівником.

На підставі акту інспекційного відвідування від 15 серпня 2018 року № ЗК390/846/АВ перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик В. І. виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06 вересня 2018 року № ЗК390/846/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-180, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111690,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що інспекційне відвідування проведене відповідачем з порушенням норм законодавства, що регламентують порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. При цьому зазначив, що факт існування трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2 відповідачем належними доказами не доведено.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне управління Держпраці у Львівській області.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-1V, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (Порядок № 295).

Пунктом 2 Порядку № 295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складається акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (частина дев`ятнадцята Порядку №295).

Згідно з пунктом 27 Порядку № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку № 295 визначено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису, незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Щодо наявності законних підстав для проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до підпункту 6 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за інформацією, зокрема, ДФС та її територіальних органів, про факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень.

Таким чином, підставою для проведення інспекційного відвідування з питань використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин та оплати праці може бути інформація, яка в достатній мірі свідчить про можливі порушення трудового законодавства в частині використання праці осіб без укладання трудових договорів.

Тобто, оцінка правомірності рішення керівника про призначення інспекційного відвідування, повинна надаватися з урахуванням достатності інформації про можливі порушення та змісту наказу (посвідчення чи направлення на проведення заходу) для висновків про наявність фактичної підстави проведення відповідного відвідування. Відсутність такої інформації свідчить про відсутність підстав для проведення відвідування, призводить до визнання відвідування протиправним та відсутності правових наслідків такого.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

В даному випадку, суд не вбачає підстав, які б ставили під сумнів правомірність наказу Управління Держпраці у Закарпатській області «Про проведення інспекційних відвідувань» від 13 серпня 2018 року № 151, оскільки в частині проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 такий виданий на підставі листа Головного управління ДФС у Закарпатській області від 08 серпня 2018 року № 7212/10/07-16-13-11-12 та містить відомості щодо найменування позивача та щодо предмету перевірки.

Щодо зазначення у вказаному наказі інших підстав для проведення інспекційних відвідувань, а саме, заяви ОСОБА_3 , листа Закарпатської ОДА № КО-02438/03-05 від 03 серпня 2018 року, листа ВК Ужгородської міської ради від 06 серпня 2018 року № 2252/03-11, суд зазначає, що такі є підставою для проведення інспекційного відвідування інших суб`єктів господарювання згідно з вказаним у наказі переліком, що свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції про незаконність проведення інспекційного відвідування позивача у зв`язку з такою підставою.

Щодо проведення інспекційного відвідування не за адресою, зазначеною у направленні на перевірку, суд зазначає, що вказана обставина не дає підстави для висновку про неправомірність проведення інспекційного відвідування, оскільки вказаний захід був проведений за адресою здійснення позивачем підприємницької діяльності.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Слід зазначити, що право особи на вільну працю може бути реалізоване кількома шляхами. Перш за все, це трудові відносини між роботодавцем і працівником. Також чинне законодавство України дозволяє реалізувати право особи вільно обирати собі працю, зокрема, шляхом укладання цивільно-правових угод у передбаченому законом порядку.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 Кодексу законів про працю України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що виконання робіт, надання послуг особою може здійснюватися як на підставі трудового договору так і на підставі цивільно-правових договорів. При цьому колегія суддів зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Як підтверджується матеріалами справи, підставою проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 слугував лист Головного управління ДФС у Закарпатській області від 08 серпня 2018 року № 7212/10/07-16-13-11-12 щодо надання матеріалів проведеної контролюючим органом 20 липня 2018 року перевірки позивача.

Так, актом Головного управління ДФС у Закарпатській області від 20 липня 2018 року № 001445 фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою АДРЕСА_2 , де здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , встановлено здійснення торгівлі продавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трудовий договір з яким до перевірки не надано, а органи фіскальної служби про прийняття його на роботу не повідомлено.

При проведенні Управлінням Держпраці у Закарпатській області інспекційного відвідування 15 серпня 2018 року встановлено що у магазині «Iworld», що розташований за адресою АДРЕСА_2 , знаходився на робочому місці і виконував роботу продавця ОСОБА_2 . У наданому письмовому поясненні ОСОБА_2 зазначив, що 20 липня 2018 року при перевірці ДФС він знаходився в якості продавця-стажера у підприємця ОСОБА_1 , який прийняв його 18 липня 2018 року в якості стажера, щоб подивитися чи він справляється з обов`язками продавця. Також, зазначив, що після перевірки ДФС підприємець ОСОБА_1 уклав з ним трудову угоду.

Суд звертає увагу на ту обставину, що під час інспекційного відвідування інспектору праці не надано наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 або договору цивільно-правового характеру, укладеного позивачем з ОСОБА_2 .

При цьому, договір про виконання робіт (надання послуг) від 20 червня 2018 року був наданий позивачем відповідачу 18 серпня 2018 року як додаток до відповіді на винесений припис.

Так, з нього вбачається, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_2 (виконавець) укладений договір про виконання робіт (надання послуг), згідно з яким замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи (надати послуги) з консультування покупців щодо продажу мобільних телефонів, а також здійснювати продаж такої продукції в магазині, що розташований в АДРЕСА_3 , в строк з 20 червня 2018 року до 01 вересня 2018 року, а замовник, в свою чергу, зобов`язаний прийняти та оплатити виконану виконавцем роботу. За виконання обов`язків замовник сплачує виконавцю щомісячну винагороду в розмірі 3000 грн.

Слід зазначити, що предметом укладеного договору є саме процес праці, тобто систематичне виконання певної трудової функції, а не її кінцевий результат. При цьому, в укладеному договорі не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконання робіт (надання послуг).

Умовами вказаної угоди також передбачено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи, а виконавець зобов`язаний дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання матеріальних цінностей.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що згідно з договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працівник самостійно не організовував роботу, виконував її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувався позивачу, що є характерним для трудових відносин.

Крім, цього, суд зазначає, що посада продавця визначена Класифікатором професій ДК 003:2010, який призначений для застосування всіма суб`єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників.

Наведене свідчить про факт використання праці ОСОБА_2 без укладення трудового договору відповідно до вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, за що встановлена відповідальність згідно з пунктом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Покликання позивача на притягнення його до адміністративної відповідальності за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору оскаржуваною постановою вдруге, оскільки постановою Хустського районного суду від 25 жовтня 2018 року за вказане порушення він притягався до адміністративної відповідальності, суд не бере до уваги, оскільки вказаною постановою провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про недотримання позивачем у межах спірних правовідносин вимог статті 24 Кодексу законів про працю України в частині обов`язкового укладення трудового договору у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про правомірність оскаржуваної постанови та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 310, 315, 317 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року у справі № 260/1097/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 07 листопада 2019 року.