Справа № 297/550/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10165/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Гуляка В.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Микуляк П.П.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 09 год. 55 хв. 26 липня 2019 року, повне судове рішення складено 05 серпня 2019 року, у справі №297/550/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

12.03.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації (далі-Управління), третя особа - Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області, просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22 травня 2019 року :

- скасувати п.2 наказу «Про призначення» №2-кп від 08.01.2019 щодо встановлення випробувального терміну строком на один місяць;

- скасувати Наказ №9-кп «Про звільнення» від 29.01.2019 з посади головного спеціаліста сектору з питання соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації;

- поновити позивача на займаній посаді головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації з 29.01.2019;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 29.01.2019;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено за його власною заявою в строк, який також визначено позивачем. Суд першої інстанції вказав, що твердження позивача, що на нього здійснювався тиск зі сторони начальника та працівників управління соціального захисту населення, про що він вказав у відповідних скаргах до Берегівської місцевої прокуратури, голови ОДА Закарпатської області та до уповноваженого Верховної ради України з прав людини на час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами, на підставі яких можна встановити вищезгадані обставини. Також суд першої інстанції зазначив, що у позивача є можливість виправити в трудовій книжці технічні помилки в разі наявності таких без допомоги суду, а зобов`язання виправлення таких є явно передчасним, оскільки відповідач не відмовляється виправити такі помилки в разі їх наявності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року та прийняти нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачу не мали встановлювати випробування, оскільки він є людиною що має інвалідність, а також призначений на посаду в іншу місцевість. Скаржник вказує, що умовами проведення конкурсу було зайняття вакантної посади державної служби категорії «В» - головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування, автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської РДА, а не зайняття вакантної посади державної служби з випробувальним терміном строком 1 місяць. Зазначає, що інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників не передбачає запис «випробувального терміну». Вказує, що головний спеціаліст-юрисконсульт не виконала посадові обов`язки відповідно до своєї посадової інструкції, внаслідок чого позивача прийнято на роботу з порушенням трудового законодавства з першого дня, зроблені помилки у записах трудової книжки. Скаржник звертає увагу, що заяву про звільнення за угодою сторін писав не по своїй волі, а під тиском посадових осіб Управління. Також вказує, що моральна шкода полягає у негативних психічних процесах, почутті роздратування, складності у подальшому працевлаштуванні.

Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації подало відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що мотиви апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, призначення позивача на посаду з встановленням випробувального терміну та подальше звільнення за угодою сторін відповідають нормам чинного законодавства, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Просить розгляд справи проводити за відсутності представника.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, відповідач та третя особа явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що 09.01.2019 ОСОБА_1 відповідно до Наказу Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації №2-кп від 08.01.2019 призначений на посаду головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації як такий, що пройшов успішно конкурсний відбір з оплатою згідно штатного розпису та встановленням випробувального терміну строком на 1 місяць (т.1 а.с.183).

29 січня 2019 року ОСОБА_1 Наказом Управління №9-кп звільнений із вказаної посади відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін (т.1 а.с.181).

Вважаючи, що з першого дня призначення на посаду Управлінням порушено норми трудового законодавства, не погоджуючись із встановленим випробувальним терміном та вказуючи, що заяву про звільнення за угодою сторін по своїй волі не писав, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Статтею 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 22 Закону № 889-VIII з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України. Проведення конкурсу здійснюється з урахуванням рівня професійної компетентності, особистих якостей і досягнень кандидатів на зайняття вакантної посади.

Частинами 1 та 2 статті 31 Закону № 889-VIII встановлено, що на посаду державної служби призначається переможець конкурсу. Рішення про призначення на посади державної служби категорій «Б» і «В» приймається керівником державної служби.

Акт про призначення на посаду може містити також строк випробування (у разі призначення з випробувальним строком) (пункт 2 частини 2 статті 33 Закону № 889-VIII).

Відповідно до положень статті 35 Закону № 889-VIII в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку. При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим. Випробування при призначенні на посаду державної служби встановлюється строком до шести місяців. У разі незгоди особи з рішенням про встановлення випробування вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби.

Отже, метою встановлення випробувального терміну є оцінка професійної компетентності працівника, визначення рівня його кваліфікації і ставлення до посадових обов`язків. Для встановлення випробування працівнику необхідна його згода, а у випадку незгоди особа вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби, тобто сторони не досягли умов для укладення трудового договору в цілому.

При цьому, жодною нормою Закону № 889-VIII не визначено переліку категорій осіб чи посад державної служби, до яких не можна застосовувати таку додаткову умову при призначенні на посаду державного службовця як випробування.

Частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, за умови неповного і нечіткого регулювання окремих питань, які виникають у відносинах, пов`язаних із вступом, проходженням та припиненням державної служби, в якій подібні питання унормовані законодавством про працю, останнє може бути застосоване до цих відносин субсидіарно.

Так, статтею 3 Кодексу Законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КЗпП України) встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; інвалідів, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи; осіб, обраних на посаду; переможців конкурсного відбору на заміщення вакантної посади; осіб, які пройшли стажування при прийнятті на роботу з відривом від основної роботи; вагітних жінок; одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців; осіб на тимчасові та сезонні роботи; внутрішньо переміщених осіб. Випробування не встановлюється також при прийнятті на роботу в іншу місцевість і при переведенні на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством.

Гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість встановленні статтею 120 КЗпП України та Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року №255, з системного аналізу яких судом апеляційної інстанції встановлено, що прийнятті на роботу в іншу місцевість законодавцем пов`язано з попередньою домовленістю сторін як підставою для виплати відповідних сум компенсації та надання гарантій, зокрема, прийняття на посаду без встановлення випробування.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач прийнятий на посаду відповідно до Закону № 889-VIII за результатами проведеного конкурсу, без попередньої домовленості сторін, не звільнений з попереднього місця служби у порядку переведення в іншу місцевість, не направлений на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи.

Окрім того, 08.01.2019 позивач під підпис ознайомлений з Наказом про призначення від 08.01.2019 №2-кп, де вказано про випробувальний термін, заперечень щодо цієї умови працевлаштування не висловив, від зайняття посади державної служби з вказаної підстави не відмовився.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправним призначення позивачу випробування терміном один місяць при призначенні на посаду головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації за результатами конкурсного відбору.

В свою чергу, надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами при звільненні позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону № 889-VIII, відповідно до пункту 3 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Відповідно до статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

До матеріалів справи долучено копію заяви ОСОБА_1 від 28.01.2019, написаної від руки на ім`я Начальника Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, про звільнення з роботи за угодою сторін з 29.01.2019.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що протягом 28.01.2019 29.01.2019 (останній робочий день) позивач вживав заходи щодо повідомлення відповідача про намір подальшої праці на займаній посаді, висловлював намір подальшої роботи в Управлінні соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації.

При цьому, аргументи скаржника щодо відсутності вільного волевиявлення на написання зазначеної заяви та здійснення тиску з боку керівництва та працівників Управління належними та допустимими доказами не підтвердженні, тоді як подані позивачем скарги до Берегівської місцевої прокуратури, голови ОДА Закарпатської області та до уповноваженого Верховної ради України з прав людини в силу приписів статті 72 КАС України не є доказами на підставі яких суд апеляційної інстанції може встановити наявність або відсутність зазначених обставин.

Окрім того, відповідно до частини 6 статті 78 КАС України обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, та ухвалені стосовно такої особи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи, що заява про звільнення подана позивачем особисто 28.01.2019 з проставленням підпису та зазначенням підстави та дати звільнення, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості твердження позивача щодо незаконного звільнення з посади та відсутності правових підстав для поновлення позивача на займаній посаді.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач не заперечив щодо можливості виправити в трудовій книжці технічні помилки в разі наявності таких без допомоги суду, зокрема щодо звільнення на підставі пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» та відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України із цих питань, даних у пункту 9 Постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Виходячи із принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а тому відсутності і підстави щодо відшкодування моральної шкоди за вище встановлених судом обставин.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовної заяви позивача, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі №297/550/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. В. Гуляк
Повне судове рішення складено 05.11.2019