Справа № 640/4591/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4591/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Шурка О.І.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу та рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України та Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №15-19 від 14 лютого 2019 року про відхилення скарги громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області №316 від 25 вересня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №15-19 від 14 лютого 2019 року; зобов`язано Центральне міжрегіональне Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач - Державна міграційна служба України, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невірної оцінки доказів, неналежного дослідження матеріалів справи.

Представник апелянта та Управління державної міграційної служби України в Київській області у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі. Крім того, у судовому засіданні був присутній перекладач, який у відповідності з приписами ст. 71 КАС України, забезпечував переклад.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 04 вересня 2018 року звернувся до Управління Державної міграційної служби у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25 вересня 2018 року Управлінням Державної міграційної служби у Київській області прийнято наказ №316 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що його повідомлено листом від 25 вересня 2018 року №148.

Відмова пояснена очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю підтверджень побоюванням стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через загрозу застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність поводження чи покарання.

Не погодившись з відмовою, позивач звернувся із скаргою до Державної міграційної служби України, проте рішенням від 14 лютого 2019 року №15-19 скаргу відхилено, з чим позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що, відповідно до норм чинного законодавства, зокрема Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VІ (далі - Закон №3671- VІ), Управління Державної міграційної служби України в Київській області має обов`язок під час розгляду документів заявників перевіряти обставини, які надають підстави для віднесення осіб до категорії тих, що потребують додаткового захисту, або встановити належність заяв до таких, що носять характер зловживання.

При цьому спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем під час звернення до відповідача 2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надано документів, які б підтверджували, що у нього склалися умови, визначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671- VІ та доказів, що підтверджують його реальне переслідування.

Водночас чинним законодавством на заявника не покладається обов`язку обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами на підтвердження своїх доводів та точності фактів, на яких ґрунтується його заява, оскільки такі особи, як правило, позбавлені в силу тих, чи інших обставин можливості надати докази у підтвердження своїх доводів. Тому ненадання документальних доказів усному твердженню не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із загальновідомими фактами та правдоподібність яких є достатньою.

За висновками суду першої інстанції позивач стверджував, що відносно нього та членів родини наявні погрози позбавлення життя, а також реальні протиправні дії, проте відповідачами під час складення висновків, на підставі яких прийняті оскаржувані рішення, не здійснено вичерпної оцінки за усіма критеріями відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671- VІ, зокрема в частині дослідження обставин ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, тому передчасними є посилання відповідачів на очевидну необґрунтованість заяви.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон № 3671- VІ, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 якого визначено, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671- VІ.

Згідно з частин першої та другої статті 5 Закону № 3671- VІ особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу статті 6 Закону № 3671- VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною першою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону № 3671- VІ України, передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону № 3671- VІ після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671- VІ.

Як вбачається із змісту оскаржуваних рішень, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про необґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідування, недоведеність таких тверджень конкретними фактами ні у заяві, ні в ході співбесіди. При цьому відповідачі як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі зазначають, що свідчення позивача та його батька стосовно можливих переслідувань, суб`єктів нападу на них та подій, які змусили родину виїхати з країни походження, мають суттєві розбіжності.

Виходячи з наявних у справі матеріалів та з аналізу пояснень позивача та його батька, дійсно, прослідковується їх різне трактування обставин, разом з тим наявні однакові посилання на одні й ті ж самі обставини появи незнайомих їм людей у будинку в Афганістані, насильницького обшуку, залякування членів родини, у зв`язку з чим батько позивача написав статтю у приватну газету «Бехгашт» з викладенням цих подій, після чого почали надходити загрози його життю та членам родини, та внаслідок чого вони змушені були переховуватися.

Відповідачі також вважають дійсною причиною приїзду позивача з родиною до України - намагання покращити умови життя, проте жодних обґрунтувань, окрім посилань самого позивача, таким висновкам не наводять.

При цьому, відповідачі вважають, що факти суттєвих розбіжностей хоча і описані в оскаржуваному рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року, проте їм не надано належної оцінки, у чому вбачають порушення норм процесуального права.

У цьому зв`язку колегія суддів зазначає, що, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Водночас положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів;

- неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Залежно від певних обставин, отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких приймається рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки такі питання мають вирішуватися під час прийняття рішення про надання або відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а не під час вирішення питання про оформлення документів.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідувань (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, як-то: з резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що для повноти встановлення обставин у таких справах слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження заявника, а ненадання документального доказу усним твердженням не повинно бути перешкодою у прийняття заяви чи об`єктивного рішення щодо оформлення документів про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, цілком логічними є посилання суду першої інстанції на те, що відповідачами під час складення висновків, на підставі яких прийняті оскаржувані рішення, не здійснено вичерпної оцінки поясненням та обставинами, що зазначалися позивачем у заяві та особистих поясненнях під час співбесіди за критеріями, визначеними в пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671- VІ, зокрема, щодо аналізу ситуації в країні походження позивача та її співвідношення із твердженнями заявника, через що висновки про їх очевидну необґрунтованість є передчасними.

На думку колегії суддів, під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачі діяли без урахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, у зв`язку з чим суд першої інстанції здійснив вірну оцінку обставинам справи та дійшов правомірного висновку про протиправність та необхідність скасування оскаржуваних рішень, та застосування ефективного способу захисту прав позивача шляхом задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вирішила, згідно статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді Василенко Я.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови складено 04.11.2019.