Справа № 826/10091/17
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТЕК-Транс" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТЕК-Транс" до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № ,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ТОВ "ЛТЕК-Транс" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 травня 2017 року № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, висновки податкового органу щодо нереальності здійснення господарських операцій позивача підтверджені наявними в справі письмовими доказами. Наголосив, що позивач не довів фактичне здійснення зазначених операцій із надання консультативно-юридичних та інформаційно-консультативних послуг. Звернув увагу, що в рамках кримінального провадження у приміщенні за адресою позивача було проведено обшук та виявлено печатки різних компаній, у тому числі контрагентів, господарські операції з якими були предметом перевірки контролюючим органом.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідачу було надано усі необхідні документи на підтвердження реальності господарських операцій із вказаними в акті перевірки контрагентами. Зауважив, що судом першої інстанції не вказано причинно-наслідковий зв`язок між знаходженням у позивача печаток та підписанням первинної документації невстановленими особами.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у Київській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, судом першої інстанції вірно встановлено порушення позивачем норм податкового законодавства, що також підтверджується фактичними обставинами справи, а тому податкові повідомлення-рішення є законними і підстави для їх скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, у період з 05 квітня 2017 року по 11 квітня 2017 року, відповідно до наказу № 570 від 03 квітня 2017 року головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління аудиту ГУ ДФС у Київській області Зінченко О.Г, була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «ЛТЕК-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з переліком підприємств, зазначених в ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року у справі № 760/6919/16-к у кримінальному провадження № 0000630 від 08 грудня 2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем був винесений акт № 231/-36-14-05/33766181 від 19 квітня 2017 року.

При цьому, актом перевірки встановлено порушення позивачем наступних норм Податкового Кодексу України: ст. 22,п. 44.1 ст.44, ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 185.1. ст. 185, п. 200.1 ст. 200, п.201.1 п.201.4, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 115 833 грн, в тому числі по періодах:

- травень 2015 року у сумі - 26 667 грн;

- червень2015 року у сумі - 30 833 грн;

- березень 2016 року у сумі - 58 333 грн.

Судом було встановлено, що позивачем були направлені заперечення №10 на вказаний акт перевірки до ГУ ДФС у Київській області. За результатами розгляду заперечень, акт перевірки був залишений без змін, а заперечення без задоволення.

Поряд з викладеним суд зауважив, що 18 травня 2017 року на адресу товариства надійшло податкове повідомлення-рішення № від 16 травня 2017 року, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 115833,00 грн та нараховані штрафні санкції на суму 28958,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що не погоджуючись із винесеними рішеннями, позивач звернувся зі скаргою № 14 до ДФС України, до якої долучив докази реального виконання господарських зобов`язань між позивачем та вказаними в акті перевірки контрагентами.

Рішенням ДФС України № 15885/6/99-99-11-01-01-25 від 24 липня 2017 року податкове повідомлення-рішення від 16 травня 2017 року залишено без змін.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріали позовної заяви та долучені до неї документи містять лише документальне оформлення правовідносин, проте не свідчить про їх реальне виконання. Підкреслив, що оскільки наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, у позивача не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Приписи п. 135.1 ст. 135 ПК України визначають, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За правилами п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Аналіз змісту договору від 09 березня 2016 року свідчить, що ТОВ «Елітстар Компані» має здійснювати діяльність із ведення юридичного супроводу підприємства, яке складається не тільки з усних консультацій, але і дії, пов`язаних із створення письмових документів.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до положень згаданого договору строк його дії починає свій перебіг у момент його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і закінчується 31 травня 2015 року. Тобто, строк дії договору закінчився раніше, ніж його було укладено 09 березня 2015 року.

Крім того, на підтвердження виконання вказаного договору, позивачем були надані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 березня 2016 року та роз`яснення до акту, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10 березня 2016 року та роз`яснення до цього акту, рахунки-фактури.

Проте, зазначені документи не розкривають сутність наданих послуги, їх кількість та зміст. Жодних письмових доказів на підтвердження роботи ТОВ «Елітстар Компані» по виконанню договору не надано.

Крім іншого, позивачем надано договір між ним і ТОВ "СТ МІДЛ" про надання інформаційно-консультативних послуг № 01/03 від 01 березня 2016 року. Згідно із актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 01 березня 2016 року ТОВ «СТ МІДЛ» надало послуги по розміщенню та розповсюдженню реклами на суму 41 666,67 грн.

Здійснивши системний аналіз вказаних документів, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено необхідність звернення за виконанням послуг реклами, не надано доказів яким чином відбувалось розповсюдження реклами за договором, в який спосіб та в яких місцях, в акті від 01 березня 2016 року не зазначено ані кількості виготовлених візиток, календариків, буклетів, ані інших даних, які б свідчили про об`єми виготовленої продукції.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не було доведено реальності здійснення господарських операцій, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ТОВ «Лтек-Транс» правових підстав для формування податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, що свідчить про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлень-рішень від 16 травня 2017 року № .

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 826/3632/17.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 820/293/17 колегією суддів оцінюється критично, оскільки перевірка позивача проводилася на підставі наказу № 570 від 03 квітня 2017 року та направлення № 787 від 05 квітня 2017 року.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва датована 01 серпня 2016 року, а наказ «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» та сама перевірка проводилися у квітні 2017 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з аналізу протоколу обшуку від 22 березня 2016 року, складеного в рамках кримінального провадження № 00000630, вбачається, що під час обшуку у квартирі, яка заходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, б.155, кв. 51 , були вилучені документи і печатки десятків підприємств, серед яких і печатки ТОВ «СТ МІДЛ», ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД», ТОВ «Елітстар Компані». Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про наявність обґрунтованого сумніву у реальності здійснених позивачем господарських операцій з вказаними контрагентами.

Приписи п. п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України визначають, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послу.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Приписи п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України визначають, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому згідно пп. «в» п. 200.4 ст. 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо нереальності здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «СТ МІДЛ», ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД», ТОВ «Елітстар Компані», а відтак відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТЕК-Транс" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено «04» листопада 2019 року.