Справа № 826/19929/16
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Василенка Я.М.,

Шурка О.І.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування постанови від 21 листопада 2016 року № 842/15-4 та визнання недійсними розпорядчих актів,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» звернулося з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг з вимогами про скасування постанови від 21 листопада 2016 року №842/15-4 та визнання недійсними розпорядчих актів, що обґрунтовують або є підставою для винесення цієї постанови, в частині порушення порядку набуття істотної участі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову від 21 листопада 2016 року №842/15-4 про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг, прийняту Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та закрити провадження у справі, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні представники апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, 21 червня 2016 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг складено акт № 666/15-2 про правопорушення вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» на ринку фінансових послуг. У вказаному акті перевірки зазначено, що за результатами перевірки звітних даних товариства за 1 квартал 2016 року від 25 квітня 2016 року №1335 З/КУ, що надійшли до Нацкомфінпослуг у паперовій та електронній формі, встановлені порушення вимог пункту 14 розділу 1 Положення про державний реєстр фінансових установ (із змінами), затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 41 від 28 серпня 2003 року (далі - Положення №41) в частині невиконання товариством протягом строку перебування в Державному реєстрі фінансових установ вимог, встановлених законодавством України на момент внесення інформації про кредитну установу до Реєстру, а саме: власний капітал Товариства становить 721 127,00 грн.

Позивачем 11 липня 2016 року подані заперечення на вказаний акт перевірки, у якому товариство зазначило, що з 2013 року Нацкомфінпослуг не дає змоги до розвитку товариства, паралізує роботу та зводить нанівець усі намагання щодо інвестування бізнесу, оскільки з 2013 року нерезидент намагався вносити до статутного та власного капіталу відповідні інвестиції та придбав частку у розмірі 100%, однак такий нерезидент так і не зареєстрований у реєстрі НКФУ та не набув статусу правонабувача.

Надалі відповідачем прийнято розпорядження № 1698 від 14 липня 2016 року «Про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування», яким зобов`язано усунути порушення законодавства про фінансові послуги до 30 вересня 2016 року та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін до 17 жовтня 2016 року включно.

За сплином встановленого терміну Нацкомфінпослуг складено акт № 842/15-2 від 31 жовтня 2016 року про правопорушення, вчинені товариством на ринку фінансових послуг, в якому зазначено, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Нацкомфінпослуг у межах своєї компетенції установлює обов`язкові критерії і нормативи достатності капіталу та платоспроможності, ліквідності, прибутковості, якості активів та ризиковості операцій, додержання правил надання фінансових послуг та інші показники та вимоги, що обмежують ризики за операціями з фінансовими активами.

Також акт перевірки містить посилання на те, що Нацкомфінпослуг застосовано до ТОВ «Служба швидкого кредитування» захід впливу у вигляді розпорядження від 14 липня 2016 року № 1686 «Про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування», яким зобов`язано усунути порушення вимог законодавства про фінансові послуги до 30 вересня 2016 року та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення у термін включно до 17 жовтня 2016 року.

Натомість, Нацкомфінпослуг встановлено, про що зазначено й у акті про правопорушення від 31 жовтня 2016 року № 842/15-2, що станом на дату складання акту товариством не виконано вимог розпорядження від 14 липня 2016 року № 1698, що є порушенням вимог пункту 5.9 розділу V Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» (із змінами, внесеними згідно з розпорядженнями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20 листопада 2012 року № 2319 (далі - Положення №2319), яким визначено, що рішення Нацкомфінпослуг про застосування заходів впливу після набрання ними чинності є обов`язковими для виконання учасниками ринку фінансових послуг.

Також відповідачем прийнято постанову № 842/15-2 від 21 листопада 2016 року про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг, якою до ТОВ «Служба швидкого кредитування» застосовано штрафну санкцію у розмірі 3 400,00 грн. У постанові зазначено, що відповідно до абзацу вісімнадцятого пункту 2.4. розділу ІІ Положення № 2319, якщо до особи застосований захід впливу у вигляді штрафної санкції (штрафу) за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг, і цією особою сплачено штраф, але правопорушення, за яке застосовано штрафну санкцію (штраф), не усунуто, то до такої особи може бути застосований захід впливу, передбачений підпунктом 1 пункту 2.1 розділу ІІ Положення № 2319 (п. 5 резолютивної частини постанови).

Окрім того, пункт 6 резолютивної частини постанови від 21 листопада 2016 року № 842/15-2 містить попередження про те, що відповідно до пункту 4.25 розділу IV Положення № 2319, застосування заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги не звільняє особу від обов`язку припинення порушення.

Листом від 12 грудня 2016 року № 65, який надійшов до Нацкомфінпослуг 13 грудня 2016 року за вхідним № 4547/КУ, товариство повідомило Нацкомфінпослуг, що ТОВ «Служба швидкого кредитування» відмовляється добровільно виконувати постанову від 21 листопада 2016 року № 842/15-4 про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринку фінансових послуг та звернулося з позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що обов`язок фінансових установ підтримувати розмір власного капіталу на рівні, не меншому ніж встановлений пунктом 1 розділу ХІ Положення № 41 при внесенні його до Реєстру, з`явився лише 03 червня 2016 року, тобто після дати набрання чинності розпорядженням № 793 від 14 квітня 2016 року, при цьому законодавець передбачив можливість фінансових установ, які набули такого статусу до 14 липня 2015 року, привести розмір статутного капіталу у відповідність до 31 грудня 2016 року.

Приймаючи розпорядження від 14 липня 2016 року № 1698 «Про застосування заходу впливу до ТОВ «Служба швидкого кредитування» відповідач встановив, що власний капітал товариства становить 721 127,00 грн. та зобов`язав позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги, тобто привести власний капітал у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41 до 30 вересня 2016 року.

Проте, позивач, як фінансова установа, зареєстрований 19 травня 2011 року, тобто до 14 липня 2015 року, тому мав привести свій статутний капітал у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41 до 31 грудня 2016 року, як того вимагає нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу, ніж розпорядження Нацкомфінслуг від 14 липня 2016 року № 1698, яке не є нормативно-правовим актом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем передчасно прийнято постанову від 21 листопада 2016 року № 842/15-2 про застосування до позивача штрафної санкції у розмірі 3400,00 грн., оскільки на момент прийняття такої постанови, строк приведення статутного капіталу у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41, який передбачений пунктом 2 розпорядження від 14 квітня 2016 року № 793 (до 31 грудня 2016 року) не закінчився, з огляду на що постанова від 21 листопада 2016 року № 842/15/2 «Про застосування штрафної санкції за правопорушення вчинені на ринку фінансових послуг» визнана судом протиправною та скасована.

Решту позовних вимог, зокрема щодо визнання недійсними розпорядчих актів, що обґрунтовують або є підставою для винесення постанови, в частині порушення порядку набуття істотної участі, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки позивачем не конкретизовано, які саме розпорядчі акти (дата та номер) він просить визнати недійними, а загальний зміст позовної заяви не містить обґрунтувань щодо того, які саме розпорядчі акти відповідача та яким чином порушують його права, свободи та інтереси товариства.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає за доцільне зазначити, що відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 02 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон № 2664-III).

Відповідно до статті 39 Закону № 2664-III, у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Закону № 2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, зокрема, зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення.

З метою встановлення порядку та умов застосування заходів впливу за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг (далі - заходи впливу), та забезпечення захисту прав споживачів фінансових послуг прийнято Положення № 2319

Відповідно до пункту 1.5 Положення № 2319, Нацкомфінпослуг як колегіальний орган або уповноважені особи Нацкомфінпослуг обирають і застосовують заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення законодавства про фінансові послуги, враховуючи наслідки порушення та застосування таких заходів.

Згідно з підпункту 1 пункту 2.1 Положення № 2319 Нацкомфінпослуг може застосовувати такі заходи впливу: 1) зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення; 2) вимагати скликання позачергових зборів учасників фінансової установи; 3) накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону; 4) тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; 5) відсторонювати керівництво від управління фінансовою установою та призначати тимчасову адміністрацію; 6) затверджувати план відновлення фінансової стабільності фінансової установи; 7) виключати відповідно до законодавства учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) з Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги; 8) установлювати для небанківських фінансових груп підвищені економічні нормативи, ліміти та обмеження щодо здійснення окремих видів операцій; 9) виносити рішення про заборону недержавним пенсійним фондам - суб`єктам другого рівня системи пенсійного забезпечення укладати нові пенсійні контракти з учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування у разі порушення вимог, установлених для таких недержавних пенсійних фондів законом та ліцензійними умовами.

При цьому, пунктами 5 та 9 Положення № 2319 встановлено, що рішення Нацкомфінпослуг про застосування заходів впливу після набрання ними чинності є обов`язковими для виконання особами. У разі невиконання особами рішень про застосування заходів впливу Нацкомфінпослуг вживає заходів щодо виконання рішень у порядку, визначеному законодавством.

Отже, Нацкомфінпослуг має повноваження на вжиття заходів впливу у разі невиконання особами рішення про застосування таких заходів.

Водночас, відповідно до вимог підпункту 2 пункту 1 статті 28 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підпункту 4 пункту 4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 04 квітня 2003 року № 292/2003, з метою удосконалення державного регулювання за наданням фінансових послуг затверджено Положення № 41.

Пунктом 6 розділу І Положення № 41 передбачено, що юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру.

Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво (п. 7 розділу І Положення № 41).

Відповідно до п. 14 розділу 1 Положення № 41 (у редакції на дату подання заяви), вимоги, установлені законодавством України щодо діяльності, пов`язаної з наданням відповідних видів фінансових послуг, повинні виконуватися фінансовою установою протягом усього строку перебування в Реєстрі.

Поряд з цим, відповідно до п. 1 розділу ХІ Положення № 41, додатково до вимог, визначених розділом IV цього Положення, фінансова компанія повинна відповідати також таким вимогам: наявність у заявника на дату подання заяви власного капіталу в розмірі не менше ніж 3 млн грн для заявників, які планують надавати один вид фінансових послуг, визначений у пункті 3 цього розділу; не менше ніж 5 млн грн для заявників, які планують надавати два та більше видів фінансових послуг, визначених у пункті 3 цього розділу.

Отже, на дату подання заяви щодо реєстрації її в Державному реєстрі фінансових установ фінансова установа зобов`язана мати власний капітал у розмірі не менше ніж 3 млн грн. для заявників у разі якщо такою фінансовою установою планується надаватись один вид фінансових послу та не менше 5 млн грн. для фінансових установи, які планують надавати два та більше видів фінансових послуг.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, а також не заперечувалося сторонами, ТОВ «Служба швидкого кредитування» надає послуги з мікрокредитування населення на підставі державної реєстрації фінансової установи, відповідно до свідоцтва ІК № 80 від 19 травня 2011 року, та є фінансовою установою. Станом на дату подання заяви для реєстрації як фінансової установи, ТОВ «Служба швидкого кредитування» відповідало вимогам Положення № 41 для набуття статусу фінансової установи.

Згідно з розпорядженням від 14 квітня 2016 року № 793 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових України від 22.11.2005 № 4934» пункт 14 розділу І викладено в такій редакції: «Вимоги, установлені законодавством України щодо діяльності, пов`язаної з наданням відповідних видів фінансових послуг, повинні виконуватися фінансовою установою протягом усього строку перебування в Реєстрі.

Фінансові установи зобов`язані підтримувати розмір статутного (складеного, пайового) та/або власного капіталу на рівні не меншому ніж встановлений цим Положенням до заявника при внесенні його до Реєстру (крім фінансових установ - юридичних осіб публічного права).

Статутний капітал страховиків (перестраховиків) повинен бути сформований та сплачений на дату подання заяви про внесення інформації про заявника до Реєстру у розмірі та у спосіб відповідно до законодавства».

Відповідно до пункту 2 розпорядження від 14 квітня 2016 року № 793, фінансовим установам, які набули статусу фінансової установи до 14 липня 2015 року наказано привести розмір статутного (складеного, пайового) та/або власного капіталу у відповідність до вимог, установлених абзацом другим пункту 14 розділу I Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 листопада 2013 № 4368) до 31 грудня 2016 року. Розпорядження від 14 квітня 2016 року № 793 набрало чинності 03 червня 2016 року.

Таким чином, обов`язок фінансових установ підтримувати розмір власного капіталу на рівні не меншому ніж встановлений пунктом 1 розділу ХІ Положення № 41 при внесенні його до Реєстру з`явився лише з 03 червня 2016 року, після дати набрання чинності розпорядженням № 793 від 14 квітня 2016 року. При цьому, законодавцем передбачена можливість фінансовим установам, які набули статусу фінансової установи до 14 липня 2015 року, привести розмір статутного капіталу у відповідність до 31 грудня 2016 року.

Як вбачається з тверджень відповідача, приймаючи розпорядження від 14 липня 2016 року № 1698 «Про застосування заходу впливу до ТОВ «Служба швидкого кредитування», ним було встановлено, що власний капітал товариства становить 721 127,00 грн., через що позивача було зобов`язано усунути порушення законодавства про фінансові послуги, тобто привести власний капітал у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41 до 30 вересня 2016 року.

Визнаючи протиправною постанову від 21 листопада 2016 року №842/15-4, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що, оскільки позивач, як фінансова установа, зареєстрований 19 травня 2011 року, він мав час на приведення свого статутного капіталу у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41, саме до 31 грудня 2016 року, як вимагає нормативно-правовий акт - розпорядження Нацкомісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 14 квітня 2016 року № 793, який має вищу юридичну силу, ніж розпорядження Нацкомфінслуг від 14 липня 2016 року № 1698 «Про застосування заходу впливу до ТОВ «Служба швидкого кредитування», яке не нормативно-правовим актом.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем, дійсно, передчасно прийнято постанову від 21 листопада 2016 року № 842/15-2 про застосування до позивача штрафної санкції у розмірі 3400,00 грн., оскільки, на момент прийняття такої постанови, строк приведення статутного капіталу у відповідність до вимог пункту 1 розділу ХІ Положення № 41, який передбачений пунктом 2 розпорядження від 14 квітня 2016 року № 793 (до 31 грудня 2016 року) не закінчився, з огляду на що постанова від 21 листопада 2016 року № 842/15/2 правомірно скасована судом першої інстанції.

В іншій частині позовних вимог, зокрема щодо визнання недійсними розпорядчих актів, що обґрунтовують або є підставою для винесення постанови, в частині порушення порядку набуття істотної участі, колегія суддів зазначає, що такі вимоги є безпідставними та недоведеними, оскільки позивачем жодним чином не конкретизовано, які саме розпорядчі акти (дата та номер) він просить суд визнати недійсними, по-друге, зміст позовної заяви не містить обґрунтування позивача щодо того, яким саме чином такі акти порушують його права, свободи та інтереси.

При цьому колегія суддів відхиляє також доводи апелянта стосовно наявності інформації про банкрутство позивача, що на його думку мало б наслідком закриття даної справи з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки на підтвердження такої інформації суду доказів не надано.

Таким чином доводи апеляційної скарги та апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, через що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції як з мотивів порушення норм матеріального, так і процесуального права.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що доводи позивача (апелянта) не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено 04.11.2019.