Справа № 540/1427/19
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2019-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1427/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд через представника з позовом до з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними та дискримінаційними дії Головного управління ПФУ в Херсонській області щодо прийняття рішення у вигляді листа про припинення виплати пенсії позивачеві на підставі закінчення строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон та скасувати таке рішення;

- визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність відповідача щодо не продовження виплати пенсії з січня 2019 року на підставі закінчення строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон;

- зобов`язати відповідача виплатити всі неотриманні позивачем пенсійні виплати з урахуванням всіх змін з січня 2019 року до фактичного виконання відповідачем рішення по справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на всі несвоєчасні виплачені суми та продовжити виплату пенсії довічно;

- стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області кошти в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є громадянкою України, проживає в Ізраїлі. На підставі рішення суду їй була призначена пенсія. Проте, 04.01.2019 листом відповідач повідомив позивача, що виплату пенсії їй припинено з січня 2019 року з підстави закінчення строку дії її паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Позивач посилається на те, що жодним нормативним актом відповідач не уповноважений перевіряти термін дії паспортів громадян України, що отримують пенсії, зокрема строки дії паспортів для виїзду за кордон, тим паче, припинити виплату довічно призначеної пенсії на підставі закінчення строку дії паспорта громадянки Україні для виїзду за кордон.

Головне управління позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. У відзиві відповідач зазначає, що на підставі постанови суду позивачці було призначено пенсію, на час призначення якої, паспорт громадянина України позивача був чинним. Однак, після закінчення строку дії вищезгаданого паспорта, виплата пенсії припинена з 01.01.2019 року, оскільки позивачем не надано до Пенсійного фонду паспорту, строк дії якого не закінчений.

15.07.2019 року ухвалою суду позов залишений без руху.

Ухвалою від 12.08.2019 року позивачеві продовжено строк для усунення недоліків.

19.08.2019 року справу повторно розподілено за допомогою системи автоматизованого розподілу судових справ, у зв`язку з перебуванням судді Войтовича І.І. у щорічній основній відпустці. Головуючим у справі визначено суддю Попова В.Ф.

29.08.2019 року ухвалу про залишення позовних вимог без руху виконано, недоліки у справі усунуто.

02.09.2019 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене провадження та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників справи.

02.10.2019 року ухвалою суду справа призначена до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін.

У судове засідання, належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, учасники справи не з`явились.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач заяви про розгляд справи без його участі не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Із урахуванням приписів ст. 205 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивачці на підставі постанови Генічеського районного суду Херсонської області від 27.09.2017 року, ухваленої у справі №653/574/17, виплату пенсії було поновлено шляхом призначення на загальних підставах з 28.08.2016 року.

У зв`язку із закінченням строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 виданого 14.04.1998 (строк дії до 14.04.2018) на ім`я позивача, за клопотанням управління обслуговування громадян Генічеського відділу, виплату пенсії позивачці припинено з 01.01.2019, про що останню повідомлено листом від 29.12.2018 №3177/02-04.

Позивач вважає, що такими діями Пенсійний фонд грубо порушив її конституційне право на власність та на соціальній захист, тому звернулась до суду з даним позовом.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 2 ст. 45 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-ІV) пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону. Аналогічну норму містить і ст. 22 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-ІV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

З 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-ІV з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Стаття 49 Закону №1058-ІV регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії. Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідач не заперечує тієї обставини, що виплата пенсії позивачці з січня 2019 року була припинена на підставі закінчення строку дії її паспорту громадянина Україні для виїзду за кордон.

Водночас Законом № 1058-ІV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як припинення на підставі закінчення строку дії паспорта громадянина Україні для виїзду за кордон. Ні Закон № 1058-ІV, ані інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії від наявності або відсутності у громадянина закордонного паспорту, або із закінченням строку його дії. Якщо у відповідача були обґрунтовані сумніви в тому, що позивачка втратила громадянство України, то самостійно відповідач не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України, або його втрати. Для цього відповідач має звертатись до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.

Щодо тверджень відповідача про відсутність у позивачки закордонного паспорту станом на день припинення виплати пенсії, то суд вважає, що даний документ є один з документів, які посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Згідно з абз. 1 п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Але цей обов`язок стосується звернення особи за призначенням пенсії, в даному випадку позивачці вже була призначена та поновлена виплата пенсії.

Відповідач не надав суду ніяких доказів втрати позивачкою громадянства України, та/або набуття нею громадянства іншої держави.

Крім того, Законом № 1058-ІV передбачено, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону. Лист від 29.12.2018, підписаний в.о. начальника відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області Юркіної Л. про припинення виплати пенсії з січня 2019 року, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнятий не керівником або іншою уповноваженою особою Головного управління ПФУ в Херсонській області, а є повідомленням представника пенсіонера про припинення виплати пенсії. Таким чином, відповідачем не приймалось рішення про припинення виплати пенсії, як того вимагає ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", доказів протилежного суду не надано, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо вимоги про визнання протиправними дій відповідача по припиненню виплати пенсії позивачці з січня 2019 року, суд зазначає, що як зазначено вище відповідачем не було прийняте рішення про припинення виплати пенсії, а відтак допущені протиправні дії, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по припиненню виплати пенсії позивачці на підставі закінчення строку дії її паспорту громадянина України для виїзду за кордон - протиправними та зобов`язання поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з січня 2019 року.

Позовна вимога про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності ГУ ПФУ в Херсонській області щодо не продовження виплати пенсії позивачці з січня 2019 року не є належним засобом захисту порушеного права, тому що суд встановив наявність не бездіяльності, а вчинення протиправних дій.

Щодо позовних вимог про індексацію втрати частини доходів та компенсацію втрати частини доходів, суд зазначає наступне. Згідно статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії. Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III). За змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Строки виплати пенсії встановлені Законом №1058-IV, відповідно до частини 1 статті 47 якого пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що наразі виплату пенсії позивачу ще не поновлено, тому відсутні підстави вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам. Отже, вимоги про індексацію втрати частини доходів та компенсацію втрати частини доходів є передчасними. Зазначене також стосується вимоги щодо зобов`язання виплатити усі неотримані пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень.

Також суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога щодо зобов`язання виплачувати пенсію позивачці довічно. Виходячи із самого визначення поняття "пенсія", щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Що стосується стягнення моральної шкоди в сумі 100,000 грн, яка заподіяна діями відповідача по припиненню виплати пенсії, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, законодавець пов`язує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду з наявністю чи відсутністю, у передбачених випадках, вини. Однак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди.

Згідно п. п. 1-3 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судова практика виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

За таких обставин основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

На обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у моральних та фізичних стражданнях, перенесених нею внаслідок відкритого, зухвалого та грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, її прав на належне пенсійне забезпечення. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану здоров`я, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 100,000 грн. Вказані доводи суд оцінює критично, оскільки позивачем не надано суду будь-яких відомостей на підтвердження того, що відповідачем допущено нешанобливе ставлення або вчинено інші дії, які б завдали їй моральної шкоди.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено порушення відповідачем прав позивачки в частині припинення виплати пенсії з підстав закінчення строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон з січня 2019 року, у зв`язку із чим, позов підлягає задоволенню в цій частині, також суд вважає за потрібне зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії з вказаної дати. Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат в частині сплаченого позивачем судового збору визначено на підставі ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 242- 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії її паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії з січня 2019 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (вул. 28 Армії, 6, м. Херсон, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , Ізраїль, АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 112010200