Справа № 494/333/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 листопада 2019 р. Категорія: 6.3 м.ОдесаСправа № 494/333/17 Головуючий у суді І інстанції: Римар І.А. час і місце ухвалення: 10:49:30, м. Березівка, Одеська область

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюк Г.В.
суддів: Федусик А.Г.
Шляхтицький О.І.
при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Пред-к позивачаОСОБА_1 (адвокат)
Пред-к апелянтаШвець К.О ОСОБА_2 (адвокат)
Пред-к третьої особиОСОБА_3 Н ОСОБА_2 Ю ОСОБА_2 (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду заяву ОСОБА_4 про закриття провадження по справі за апеляційною скаргою державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни на Рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 липня 2017 року по справі за позовом кредитної спілки «Кредитінвест» до державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 про визнання неправомірними дії державного реєстратора та скасування рішень державного реєстратора, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання неправомірними дії реєстратора та скасування рішень державного реєстратора, мотивуючи його тим, що у Овідіопольскому районному суді Одеської області розглядалась справа за позовом кредитної спілки «Кредитінвест» про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2012 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме на житловий будинок та земельну ділянку які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали на праві приватної власності ОСОБА_5 02.08.2016 року Овідіопольським районним судом Одеської області ухвалено рішення по справі № 1521/5041/12 та видано виконавчий лист, який було пред`явлено до Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області для стягнення заборгованості на користь кредитної спілки «Кредитінвест». Однак в ході виконавчого провадження було встановлено, що у ОСОБА_5 відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення. Згідно інформаційної довідки, яку отримано державним виконавцем, житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 з 26.09.2016 року.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 28 липня 2017 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни з винесення рішення номер запису 16622936 від 26.09.2016 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та з винесення рішення номер запису 16622149 від 26.09.2016 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни номер запису 16622936 від 26.09.2016 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майї Олександрівни номер запису 16622149 від 26.09.2016 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 - залишено без задоволення, а рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 липня 2017 року - без змін.

Державний реєстратор Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Рубан Майя Олександрівна, не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, подала також апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що в п.1 ч.4 ст. 24 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду на 12 червня 2019 року.

28 жовтня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від представника третьої особи Суліми С.С. про закриття провадження по справі.

В обґрунтування даного клопотання, представник посилається на те, що даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватись судами за правилами цивільного законодавства України, оскільки предметом спору у даній справі є перевірка правомірності прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав:

Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 354 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів скарги.

Отже, скасування судових рішень та закриття провадження у справі, яка розглянута з порушенням предметної юрисдикції, незалежно від доводів скарги, має законні підстави, оскільки це прямо передбачено законом.

Однак це правило не може вважатися безумовним.

Верховний Суд вже висловлював позицію щодо неможливості скасування рішень, що набрали законної сили, з мотивів порушення лише юрисдикції, якщо юрисдикцій спір вже було вирішено судом.

Зокрема, у постанові від 05.09.2018 у справі №1107/58/12 Верховний Суд зазначив:

« 47. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України (в редакції закону № 2147-VIII від 03.10.2017) порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Водночас, у ч.ч. 1, 2 ст. 3 КАС України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Отже, наведені положення абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України необхідно застосовувати із врахуванням положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При визначенні місця рішень Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) в системі джерел вбачається доцільним підтримати загальновизнаний підхід стосовно того, що за своєю правовою природою рішення ЄСПЛ є актами тлумачення Конвенції, а отже, як і прямі норми Конвенції та протоколів до неї, мають переважне застосування, порівняно із нормами національного законодавства, відповідно до положень ч. 2 ст. 3 КАС України.

У практиці ЄСПЛ проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме «принцип правової впевненості», «легітимні сподівання» та «правовий пуризм».

Зокрема, у п. 39 рішення ЄСПЛ у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви №№ 7714/06 та 23654/08) зазначено: «Суд не вважає за необхідне за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили підсудність цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо підсудності справ (див. рішення щодо прийнятності "Лойен проти Франції" (Loyen v. France), N 46021/99, від 6 квітня 2000 року, та mutatis mutandis рішення у справі "Діду проти Румунії" (Didu v. Romania), N 34814/02, пункт 29, від 14 квітня 2009 року)».

У п.п. 38, 39 рішення ЄСПЛ у справі «Сутяжник проти Росії» (заява № 8269/02) зазначено: «…Суд вважає, що рішення від 17 червня 1999 року, залишене в силі постановою від 18 жовтня 1999 року, було законним. Наслідки рішення від 17 червня 1999 р дуже обмежені: це стосувалося тільки сторін у справі, і не суперечило іншому судовому рішенню. Суд приймає той факт, що як принцип, правила юрисдикції слід дотримуватися. Однак, при певних обставинах цієї справи Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності. Рішення було скасовано швидше заради правового пуризму, ніж для того, щоб виправити важливу судову помилку. Зрештою, за даних обставинах справи скасування рішення від 17 червня 1999 року, залишеного в силі 18 жовтня 1999 року, була непропорційною мірою, і повага до принципу правової визначеності повинна була переважати. Отже, було допущено порушення статті 6 § 1 Конвенції».

Згідно із практикою ЄСПЛ одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Категорія «легітимні сподівання», за своїм змістом, є вимогою передбачуваності закону, адже норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях. Термін «правовий пуризм», як випливає з наведеного вище рішення ЄСПЛ «Сутяжник проти Росії», використовується для позначення випадків, коли судові рішення скасовуються судами вищих інстанцій не для цілей виправлення істотної судової помилки, однак з формальних причин.

Застосовуючи ці підходи ЄСПЛ до справи, що розглядається, колегія суддів бере до уваги, що:

1) спір стосується виключно сторін та третьої особи і не має впливу на права, свободи чи інтереси інших осіб;

2) спір вирішено по суті у 2017-му році (більш як 2 роки назад) і рішення набрало законної сили;

3) питання щодо юрисдикції вирішено, та визначено, що справа належить до адміністративної юрисдикції;

4) порушення юрисдикції не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення спору по суті.

З огляду на це, оцінюючи баланс між суспільним інтересом у забезпеченні розгляду справи судами відповідно до їхньої юрисдикції з одного боку, і суспільним інтересом у забезпеченні правової визначеності, обов`язковості судових рішень з другого боку, колегія суддів не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності.

У контексті обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи адміністративним судом з порушенням юрисдикції є формальним порушення, яке, само по собі, не може бути підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі.

Отже, наявність судових рішень, в яких вирішено питання щодо юрисдикції, є обставиною, що повинна враховуватися під час застосування абзацу 2 частини 1 ст. 354 КАС України.

Згодом такий підхід було підтримано Верховним Судом у справах № 815/2550/15 (постанова від 13.02.2019 - п. 27-38), № 804/7591/15 (постанова від 21.08.2019 - п. 35-38).

У розвиток цього ж підходу колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Отже, виникає конкуренція правових норм: з одного боку, щодо обов`язковості до виконання судового рішення, що набрало законної сили (ч. 2 ст. 14 КАС України) і, з другого боку, щодо обов`язковості скасування судового рішення, що ухвалено з порушенням предметної юрисдикції (абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України).

Аналізуючи цю правову проблему, Суд виходить з того, що суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб справу розглядав «суд, встановлений законом», і суспільний інтерес, який полягає у тому, щоб суди виконували свої власні рішення і діяли послідовно, є важливими, рівнозначними і підлягають захисту.

Водночас, відповідно до п. 9) ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства. Розміщення цієї норми у главі 1 «Основні положення» розділ І «Загальні положення» Кодексу адміністративного судочинства України підкреслює її принциповий характер. Відтак, застосування норми про обов`язковість скасування рішення суду, ухваленого з порушенням юрисдикції, яка міститься у абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України, не повинно призводити до порушення принципу обов`язковості судового рішення.

Відповідно до першого речення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Враховуючи назву Конвенції, її метою є захист прав саме людини. Тлумачення усіх її положень, зокрема і ст.6, повинно відбуватися саме під цим кутом та в інтересах людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами: - рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України»(«Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (п. 27-28, 38-40); - рішення від 01.12.2011 у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (п. 13-14, 23, 25-26); - рішення від 17.01.2013 у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (п. 116, 119, 122-125); - рішення від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (п. 13, 18-24)).

Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для людини.

Вищенаведені положення свідчать про те, що недотримання державою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи «судом, встановленим законом», не може тлумачитися як таке, що вимагає скасування судового рішення і закриття провадження у справі, якщо порушено імперативні вимоги закону щодо юрисдикції суду.

Відтак, скасування судового рішення з мотивів порушення юрисдикції всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечує право людини на справедливий суд. Цей висновок стає очевидним, якщо юрисдикційний спір попередньо було вирішено судом і сторони не скаржаться на вирішення справи неповноваженим судом.

З огляду на пріоритет прав людини та необхідність забезпечення їх ефективного захисту, Суд вважає, що під час розв`язання конкуренції правових норм ч. 2 ст. 14 і абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України, перевагу слід надавати конституційному принципу обов`язковості судового рішення. Суспільний інтерес, що полягає у дотриманні судової юрисдикції, не може превалювати над інтересом забезпечення обов`язковості судового рішення.

В контексті обставин цієї справи це означає, що не можна скасовувати оскаржуване судове рішення через порушення юрисдикції, оскільки юрисдикційний спір вже було вирішено судовим рішенням раніше, на стадії відкриття провадження в адміністративній справі.

Подібна ситуація, коли попередньо юрисдикційний спір було вирішено судом, була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

У постанові від 29.08.2018 у справі № 463/624/14-а Велика Палата звернула увагу на те, що апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу місцевого суду про закриття провадження у цій справі та направив її до цього ж суду для продовження розгляду, вказавши на публічно-правовий характер спору. Відтак, враховуючи, що ця справа розглядається у судах з 2012 року, постановлення у ній апеляційним адміністративним судом ухвали про закриття провадження через те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правового характеру, і спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Велика Палата Верховного Суду вважала що непослідовність національного суду створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшла висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку, що клопотання ОСОБА_4 про закриття провадження по справі не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243, 248, 250, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_4 про закриття провадження по справі, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Ухвали складено - 06 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Федусик А.Г. Шляхтицький О.І.