Справа № 160/4951/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/4951/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року (головуючий суддя - Неклеса О.М.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначення йому з 02 квітня 2019 року пенсії згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити йому пенсію згідно із ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 02 квітня 2019 року, виходячи із розрахунку 90% від розміру заробітної плати відповідно до довідок про складові заробітної плати, виданих Прокуратурою Дніпропетровської області від 06.05.2019 р. №18-5 вих.19 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993 року, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111 та довічно здійснювати належні йому виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що безперервний стаж роботи Позивача станом на дату звернення до Відповідача складає 20 років 1 місяць 27 днів, у тому числі на посадах прокурорів 17 років 8 місяців 28 днів. Частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлювалося, що до 20 річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, у тому числі стажистами та слідчими, на виборних посадах у державних органах, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися у прокуратуру, половина навчання у вищих навчальних закладах, що, на думку Позивача, свідчить про необґрунтованість розрахунку Відповідачем половини навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.1996 р. по 29.06.2001 рік. ОСОБА_1 вважає, що має право на призначення пенсії на умовах, визначених у ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 р. №2663-111), оскільки Законом України №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011р., яким внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права, а також Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-УІІІ, суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років. З огляду на зазначене, та з урахуванням того, що постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до Пенсійного фонду, Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії втручанням у його право на мирне володіння майном - пенсією.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року по справі №160/4951/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с. 58-60).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 67-75).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, які свідчать про наявність у Позивача стажу роботи в органах прокуратури більше 20 років, у тому числі обставин щодо необхідності врахування при розрахунку стажу Позивача половини строку його навчання у вищому навчальному закладі (Національній юридичній академії України ім. Я.Мудрого).

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд в задоволенні апеляційної скарги Позивача відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування відзиву Відповідач зазначив про те, що у період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ в редакції від 16 липня 2001 року, що діяла по 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Проте, станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ в редакції від 26 липня 2001 року ОСОБА_1 не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийняття Закону №1697-VІІ не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює в органах прокуратури з 04.07.2001 року до теперішнього часу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 19-20).

02.04.2019 року Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України „Про прокуратуру"(в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України „Про прокуратуру" від 12.07.2001 року №2663-III).

Листом Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №18 Управління застосування пенсій ного законодавства ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 10.04.2019 року №77/03.22-20 позивача було повідомлено про відсутність підстав призначити йому пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України „Про прокуратуру"(в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України „Про прокуратуру" від 12.07.2001 року №2663-III), оскільки наведена норма втратила чинність на підставі Закону №1694-VII від 14.10.2014 року. Зауважено, що загальний стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 1 місяць 23 дні, стаж роботи на посадах прокурорів - 17 років 8 місяців 28 днів, вислуга років, з урахуванням половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання - 19 років 11 місяців, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років (а.с. 17-18).

Правомірність відмови Відповідача у призначенні пенсії Позивачу за вислугою років, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII, в редакції Закону України №2663- III від 12.07.2001 року є предметом судового розгляду у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, належним чином доведено правомірність відмови у призначення Позивачу з 02 квітня 2019 року пенсії згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.12.1991 року умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України було визначено статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ).

Відповідно до вимог ст.50-1 Закону №1789-ХІІ прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

З 1 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» 08 липня 2011 року №3668-VI (далі - Закон №3668-VI), п.п.4 п.6 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого внесено зміни до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ.

Враховуючи наведені зміни, з 1 жовтня 2011 року пенсія призначалась в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 1 жовтня 2011 року положення частини першої ст.50-1 Закону №1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв`язку з внесенням змін до редакції цієї статі Законом № 3668-VІ.

При цьому, з 1 жовтня 2011 року відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ прокурори і слідчі мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон № 1697-VII, відповідно до пп. 1 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон 1789-ХІІ (крім п. 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, ч. 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 51-2, ст. 53 щодо класних чинів).

Отже, з 15.07.2015 року відсутні підстави для призначення пенсії згідно з статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії, визначено спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників прокуратури України.

Відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (в редакцій чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року N 1-рп/99 (щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України - справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, вислуга років позивача на момент звернення за призначенням пенсії (02.04.2018 року) мала складати 24 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Однак, на момент звернення позивача до ГУПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років, його вислуга років складала менше 24 років, про що Позивач зазначає в апеляційній скарзі, акцентуючи увагу на тому, що його загальний стаж, який дає право на пенсію станом на день звернення 02.04.2019 року складає 20 років 1 місяць 27 днів (а.с. 71).

Зазначені обставини свідчать про те, що наявний стаж роботи Позивача на час звернення до органу Пенсійного фонду є недостатнім для призначення йому пенсії згідно з Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Слід зазначити, що у період дії ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Проте, станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, а тому у період дії ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, у редакції від 26 липня 2001 року, ОСОБА_1 не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача, що свідчить про необґрунтованість доводів Позивача про звуження змісту та обсягу його прав змінами у законодавстві.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо обґрунтованості відмови Відповідача у призначенні пенсії Позивачу за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2001, на підставі його заяви, поданої 02.04.2019 року, з огляду на відсутність у останнього необхідного стажу роботи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні позовних вимог прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 31 липня 2019 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року по справі №160/4951/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов