Справа № 826/12602/17
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Епель О.В.,

при секретарі (помічнику) - Коляді Ю.С.,

за участю:

представника відповідача: - Шопіної Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії МВС України про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії МВС України про зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України здійснити нарахування і провести негайну виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за власним бажанням за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 27.04.2017 року включно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач - Міністерство внутрішніх справ України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

23.09.2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34495, ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, зі змісту якою вбачається, що, на переконання позивача рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року є обґрунтованим, в той час як вимоги відповідача - Міністерство внутрішніх справ України необґрунтованими, крім того, позивачем наголошено, що предметом позовних вимог в межах даної справи є зобов`язання до Міністерства внутрішніх справ України здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з 06.11.2015 року по 27.04.2017 року, тобто за період перебування ОСОБА_1 у кадрах МВС України, а не в НАВС.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи висновки, викладені в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2017 року у справі № 826/27728/15, норми чинного законодавства, а також факт невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за власним бажанням за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 27.04.2017 року, позовні вимоги останнього є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2017 року у справі № 826/27728/15 позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково:

- скасовано наказ МВС України від 06.11.2015 року № 2388 о/с «По особовому складу» в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , прикомандированого до Міжвідомчого науково-дослідницького центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, 06.11.2015 р. в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновлено ОСОБА_1 на службі із залишенням в кадрах МВС України з 07.11.2015 року;

- зобов`язано МВС України розглянути питання про подальше проходження служби ОСОБА_1 в органах МВС України, прикомандированої до Міжвідомчого науково- дослідницького центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, а також прийняти відповідне рішення;

- стягнуто з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 20 лютого 2017 року у розмірі 114 495,12 грн. (сто чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн. 12 коп.;

- допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі з залишенням в кадрах МВС України з 07.11.2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі - 2 827, 02 грн.(дві тисячі вісімсот двадцять сім) грн. 02 коп.;

- встановлено строк для подання МВС України до суду звіту про виконання постанови суду в частині прийняття рішення за результатами розгляду питання про подальше проходження служби ОСОБА_1 . тривалістю один календарний місяць з дня набрання постановою суду законної сили.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017 року апеляційну скаргу МВС України залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2017 - без змін.

Відповідно правил Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини справи, встановлені адміністративним судом у справі № 826/27728/15 є такими, що не потребують доказування.

Наказом МВС України від 28.03.2017 року № 289 о/с позивача поновлено на службі із залишенням у кадрах МВС України з 07.11.2015 року, наказом - від 12.05.2017 року № 466 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ з 27.04.2017 року за власним бажанням.

Листом Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ від 20.09.2017 року № 15/2-186зі позивача повідомлено, що на підставі резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2017 року по справі №826/277728/15, йому здійснено повну виплату коштів у сумі 112 777, 69 грн. відповідно до платіжного доручення від 30.05.2017 року № 884.

Вважаючи дії відповідача в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби МВС України неправомірними, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення вказаної норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Вказана правова позиція також висловлена і Верховним судом України у постанові від 21.01.2015 року № 6-195цс14.

Колегія суддів звертає увагу на те, що про необхідність застосування норм КЗпП в даному випадку зазначено у постановах Верховного Суду України від 01.06.2010 року у справі № 21-384во10, від 06.11.2013 року у справі № 21-389а1, від 25.05.2016 року у справі № 6-511цс16.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, на час розгляду справи позивачу не була виплачена грошова допомога при звільненні, тобто відповідач не виконав обов`язку щодо повного розрахунку з ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на виплату позивачу в січні 2016 року одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованою з огляду на те, факт виплати в січні 2016 року одноразової грошової допомоги при звільненні Національною академією внутрішніх справ жодним чином не стосується позовних вимог в даній справі, адже предметом позовних вимог в межах даної справи є зобов`язання до Міністерства внутрішніх справ України здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з 06.11.2015 року по 27.04.2017 року, тобто за період перебування ОСОБА_1 у кадрах МВС України, а не в НАВС.

Факт не виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, підтверджується також листом Департаменту фінансово - облікової політики від 13.08.2019 року № 15/4-У-364, відповідно до якого Департаментом зазначено наступне:

«стосовно грошової допомоги при звільненні, повідомляємо, що відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, що діяла на момент звільнення) особам, які мали право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби виплачувалась одноразова грошова допомога залежно від статті звільнення в розмірі 25 або 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, підставою для нарахування та виплати такої допомоги є наказ про звільнення із зазначенням відповідної статті звільнення та календарної вислуги років для виплати зазначеної допомоги.

Проте у наказі МВС України від 12.05.2017 року № 446 о/с стосовно звільнення Вас з органів внутрішніх справ зазначена норма відсутня.»

Крім того, колегія суддів критично ставиться до аргументів відповідача - МВС України щодо відсутності фінансових зобов`язань перед позивачем враховуючи наступне.

Відповідно до Закону № 2262 та на виконання постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09 квітня 1992 року № 2263-XII Кабінетом Міністрів України прийнята постанова «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Постанова № 393).

На час виникнення спірних правовідносин Постанова № 393 діяла у редакції від 04 жовтня 2015 року.

Відповідно до абз.1 п. 14 Постанови № 393 визначено, що одноразова грошова допомога, передбачена п. 10 цієї постанови, виплачується Міністерством внутрішніх справ за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для його утримання.

Таким чином, вирішуючи даний спір по суті, колегія суддів виходить із принципу пріоритетності спеціального законодавства над трудовим в частині щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.

При цьому, суд бере до уваги правову позицію висловлену Верховним Судом від 18 квітня 2018 року у справі №804/16182/15 про те що, виходячи з приписів статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» одноразова грошова допомога підлягає розрахунку в розмірі 50 відсотків саме місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294, в редакції від 04.10.2015, (втратила чинність 01.03.2018) (далі - Постанова № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №205/14896, (в редакції від 29.05.2015 р., втрата чинності 13.12.2016 р.) затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Пунктом 1.5 Інструкції № 499 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до абз. 1 п. 1.6 Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за власним бажанням за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 27.04.2017 року включно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

О.В.Епель

Повний текст виготовлено 04 листопада 2019 року.