Справа № 420/946/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/946/19

Головуючий в І інстанції: Соколенко О.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 04.06.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 30 від 13.02.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів особової справи позивача, 12 лютого 2018 року Генеральною республіканською прокуратурою міста Адани Турецької республіки направлено запит до компетентних органів України про видачу правопорушника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (порушено кримінальну справу про звинувачення у вчиненні умисного вбивства, провадження у справі триває) (т.1 а.с.109-123).

22.03.2018 року посольством Турецької Республіки направлено до Міністерства закордонних справ України клопотання про екстрадицію із проханням тимчасово на 40 діб арештувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який розшукується на національному рівні відповідно до ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016 року, виданого 2-им Вищим кримінальним судом провінції Адана по звинуваченню «умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу», а також екстрадувати вказану особу до Туреччини (т.1 а.с.108).

Згідно протоколу затримання, складеного оперуповноваженим ВКП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 30.10.2018 року, на підставі вищевказаного ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016 року, співробітниками Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області був затриманий позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.101-104).

01.11.2018 року керівником Одеської місцевої прокуратури № 3 слідчому судді Приморського районного суду м. Одеси надано клопотання про застосування тимчасового арешту до громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Турецької Республіки. При цьому, також у клопотанні зазначається, що утримувати громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 в Державній установі «Одеська установа виконання покарань № 21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що 01.11.2018 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Самойленко Д.О. прийнято ухвалу по справі № 522/19269/18, якою задоволено клопотання керівника Одеської місцевої прокуратури № 3, застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасовий арешт строком на 40 (сорок) діб до надання запиту про його видачу від компетентних органів Турецької Республіки, в Державній установі «Одеська установа виконання покарань № 21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, 22.12.2018 року ОСОБА_1 подано через чергового помічника ДУ ОСІ заяву від 20.12.2018 року на ім`я начальника ГУ ДМС України в Одеській області, в якій позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за своєю національністю він є курдом і на цій підставі підданий переслідуванням в республіці Туреччина (т.1 а.с.174, 186).

Вказана заява направлена ДУ «Одеський слідчий ізолятор» 22.12.2018 року до ГУ ДМС України в Одеській області, яка зареєстрована в ГУ ДМС України в Одеській області 10.01.2019 року за вх. № 474/1/5101-19 (т.1 а.с.173,174,185,186).

У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 10.01.2019 року № 5100.5.1-376/51.3-19 повідомив позивача (за адресою ДУ «Одеський слідчий ізолятор»), з посиланням на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про те, що відповідна заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подається заявником особисто до міграційного органу (т.1 а.с.175-176, 182-183).

28.12.2018 року Прокуратурою Одеської області, у зв`язку із вирішенням питання про видачу (екстрадицію) до Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальній справі № 2016/156 за ч.1 ст.81 (умисне вбивство), ч. 1 ст. 86 (завдання тілесних ушкоджень) КК Турецької Республіки, стосовно якого ГУ ДМС України в Одеській області видавалась посвідка на тимчасове проживання від 13.07.2017 року, направлено на адресу ГУ ДМС України в Одеській області запит щодо повідомлення чи не є вказана особа громадянином України на даний час та чи не звертався він з приводу отримання політичного притулку або дозволу на постійне проживання, а також з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.177,184).

На вказаний запит ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено Прокуратуру Одеської області листом від 10.01.2019 року, що 10.01.2019 року надійшло звернення позивача з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», однак воно не відповідає вимогам законодавства, а тому розглянуто відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян». Також, у листі зазначено, що ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання в Україні від 13.07.2017 року (т.1 а.с.181).

11.01.2019 року Прокуратурою Одеської області знову направлено до ГУ ДМС України в Одеській області лист, в якому запитувач просив повідомити щодо повторного звернення ОСОБА_1 до органу міграційної служби (т.1 а.с.179-181,196-197).

На вказаний запит ГУ ДМС України в Одеській області надало відповідь від 15.01.2019 року з повідомленням про те, що 14.01.2019 року ОСОБА_1 вручено під підпис примірник відповіді на його звернення від 22.12.2018 року (т.1 а.с.178).

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , громадянин Туреччини , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.01.2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 20 (т.1 а.с.66-69).

У вказаній заяві-анкеті ОСОБА_1 , зокрема, зазначив, що коли він був дитиною, його село спалили, та він із родиною переїхали у Діярбакир , де проживали разом із родичами та дядьком позивача у приватному будинку. Позивач вказав, що в той час поліція дуже часто навідувала його будинок, та його родину постійно відвозили на допити, та вони часто отримували листи з погрозами. Також, ОСОБА_1 повідомив, що його брата було засуджено на 10 років за те, що він розповсюджував книги партії, членом якої був, а його дядька було випадково вбито поліцією, з приводу чого родина позивача звернулась до Міжнародного суду з прав людини та «виграла справу». У зв`язку із тим, що на той час родина позивача отримувала листи з погрозами, позивач зазначає, що його родина переїхала у м. Адану. Позивач зазначає, що протягом двох періодів виборів він із сім`єю працювали на виборчих дільницях у якості спостерігачів за виборчими урнами в партії, приблизно в 2011 році, де, як вказує позивач, він познайомився з ОСОБА_12 , який був проти партії БДП (BDP). Також, позивач повідомив, що ОСОБА_12 проживав в районі, де жив його брат, і він почав залякувати позивача, та одного разу збив його автомобілем. Позивач також повідомив, що одного дня, коли він був на мітингу, до нього додому прийшло 3 чи 4 чоловіки та з`ясовували де він знаходиться. Як вказав позивач, дані люди прибули з метою заволодіння тваринами, яких розводила сім`я позивача, однак, співробітники, які працювали на родину позивача їх не віддали. Наступного дня, коли позивач знаходився дома до них прибули 4 чи 5 «автівок», які скоїли напад на місце його роботи. ОСОБА_1 повідомив, що під час сутички пролунали постріли та його батько впав біля позивача, після чого особи, що прибули почали стрілянину по позивачу та його братам, чим завдали поранень. Позивач повідомив, що за допомогою сусідів він помістив батька до автомобіля та він був доставлений до лікарні. Після цього, як вказує позивач, у нього почали стріляти та він дістав поранення, та він був вимушений тікати. Потім, як вказує позивач, він переїхав до Іраку в місто Ербіль, де проживав протягом трьох років, після чого переїхав до України. В Україні, як зазначив позивач, він одружився та у нього є син, наявна посвідка на постійне місце проживання в Україні. Позивач вказував, що він є курдом, в зв`язку з чим, не відчуває себе в безпеці в Туреччині. Чоловіки, які здійснили напад на місце праці родини позивача, як вказав позивач, зараз його розшукують з метою вбивства. У зв`язку із тим, що позивач є курдом, він зазначив, що бажає отримати статус біженця в Україні тому, що в Туреччині у нього є загроза життю та загроза смерті.

Також, як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби 24.01.2019 року заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 , як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.143-146, т.2 а.с.42-45). У вказаному реєстраційному листку вказані ті ж самі дані, які зазначені позивачем у заяві-анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатково, позивач повідомив, що з Туреччини до Іраку він виїхав у 2012 році та зазначив, що він звертався до УВКБ ООН в м. Ербіль. Причинами виїзду з останньої країни постійного проживання в реєстраційному листку зазначено: «інші»: уникнення від кримінальної відповідальності», та вказано, що особа розшукується компетентними органами Туреччини.

24.01.2019 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні (т.1 а.с.72-73).

24.01.2019 року відносно позивача проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.133-142, т.2 а.с.37-41), в якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Туреччини, уродженцем м. Діарбакир, за національністю курд, сповідує езидізм, під час проживання на території Туреччини сповідував іслам. Документами, що посвідчують особу позивача ОСОБА_1 вказав: оригінал національного паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Генеральним Консульством Туреччини в м. Одесі 27.04.2016 року із строком дії до 26.04.2017 року; внутрішній паспортний документ, виданий в м. Ербіль, в Іраку, безстроковий. Під час анкетування позивач зазначив, що він з 28.11.2015 року одружений з громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та має неповнолітнього сина, громадянина України. Позивач зазначив, що до України він прибув сам, а у Туреччині у нього залишись проживати: мати, батько, три сестри та три брати. Рідною мовою ОСОБА_1 є курдська та він вільно володіє турецькою мовою, розуміє англійську та спілкується російською.

Під час анкетування 24.01.2019 року щодо виїзду з останньої країни постійного проживання позивач повідомив, що в 2015 році він вибув з Іраку (м. Ербіль) до України, авіарейсом Ербіль ( Ірак ) - Тегеран (Іран ) - Єреван (Вірменія) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа. Позивач зазначив, що не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах, оскільки не було такої потреби. Позивач повідомив, що на території України він перебуває на підставі посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , виданої ГУ ДМС України в Одеській області 13.07.2017 року. Також, позивач зазначив, що в Іраку він проживав приблизно 3,5-4 роки та був там власником інтернет - кафе.

Окрім цього, під час анкетування 24.01.2019 року причинами виїзду з країни постійного проживання, окрім зазначеного у заяві, позивач додатково вказав, що в м. Адана діяв курдський парламент, де працював позивач в районній курдській адміністрації на волонтерській основі (партія БДП, вона не бувала в турецькому парламенті, була сама по собі). Проти курдів виступала турецька армія (МХП - МНР) - фашистська партія. Одного члена - ОСОБА_12 позивач знав особисто, вони були сусідами родини позивача. Ця особа бачила, що позивач працює в курдській партії і вирішила його вбити, та кожен день він намагався збити машиною позивача. Одного дня ОСОБА_12 з іншими особами прийшов до будинку позивача, однак матір повідомила, що позивача немає дома. Позивач зазначив, що вони хотіли поговорити з ним, і поїхали на ферму, де він працював з батьком та братами, і хотіли безоплатно забрати у них всіх баранів. Як вказав позивач, в той момент він на місці роботи не перебував, і вказані особи сказали, що знайдуть його і вб`ють. Наступного дня позивач прийшов вранці на роботу, приїхало туди 4-5 машин, було приблизно 20-25 чоловік з цієї турецької партії, на місці також були позивач, його батько і два брати - ОСОБА_23 та ОСОБА_24 . Як вказує позивач, вони зайшли на роботу, його схопили 3 чи 4 особи ти насильницьким шляхом посадити в машину, однак позивач вирвався і побіг до батька, та в цей час вказані особи почали стріляти в батька та брата. У зв`язку із отриманим пораненням, батько впав на підлогу поблизу позивача, почалася просто стрілянина, а у позивача, його батька та братів зброї не було. ОСОБА_1 зазначив, що його поранили в ногу, брата також підстрелили, стріляли з усіх сторін, щоб, як вказує позивач, його вбити. Позивач повідомив, що в подальшому приїхала швидка допомога і поліція, нападники втекли і позивач також втік, а поліція потім зібрала 7 одиниць зброї. Також, як зазначив позивач, його батька намагались вбити в лікарні, поліція запобігла цій події та заарештувала нападників. Також, під час стрілянини загинув один чоловік, з яким ОСОБА_1 не був знайомий. Разом з цим, позивач зазначає, що декілька друзів ОСОБА_12 , який хотів його вбити, також були поранені, через що вони дали свідчення в поліції, що нібито саме позивач хотів вбити їх та власного батька. ОСОБА_1 вказав, що після вказаного інциденту він не звертався до лікарні, та одразу втік до Іраку у м. Ербіль, оскільки побоювався, що його вб`ють. Вказані події, як вказав позивач, відбулись приблизно у березні 2012 році. Також, позивач повідомив, що в Іраку він звернувся до Організації об`єднаних націй, де розповів свою ситуацію та отримав документ на 6 місяців, із подальшим можливим отриманням статусу біженця. Як вказав позивач, у нього було інтернет-кафе в м. Ербілі, і одного разу його почали розшукувати люди з Туреччини. Як зазначив позивач, він впізнав одну людину з Туреччини з нападників, і після цього втік до України. Також, позивач зазначив, що в Туреччині, в Іраку та в Україні в нього немає ніяких кримінальних проблем, одночасно зазначивши, що якщо він повернеться до Туреччини, то його посадять у тюрму та вб`ють там. Як вказав позивач, його розшукують в Туреччині ті особи, а його родина побоюється за своє життя, оскільки ці люди співпрацюють з поліцією та сплачують їм гроші, щоб розшукати ОСОБА_1 .

Також, ОСОБА_1 вказав, що він служив в армії 15 місяців, в 2006-2007 роках в м. Ехдир, у військових діях участі не брав.

З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений, заперечень він не висловлював, що підтверджується його підписом на кожному аркуші анкети, а також підписом перекладача, який здійснював переклад.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2019 року заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту Голотенком В.О. російською мовою із залученням перекладача - Чічек А.О. проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол співбесіди (т.1 а.с.150-156).

Під час співбесіди 11.02.2019 року ОСОБА_1 були більш детально викладені відомості, які зазначені у поданій ним заяві та під час анкетування.

З вказаним протоколом позивач ознайомлений 11.02.2019 року, про що свідчить його підпис та підпис перекладача.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.02.2019 року заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту Голотенком В.О. російською мовою із залученням перекладача - Чічек А.О. проведено із заявником додаткову співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди з громадянином Туреччини ОСОБА_1 (т.1 а.с.167-169).

Під час вказаної співбесіди 13.02.2019 року ОСОБА_1 більш детальніше повідомив обставини інциденту у 2012 році, та зокрема, що під час інциденту з стріляниною, яка відбулась у 2012 році, у нього та його родичів не було зброї, а з боку нападників були близько 6-7 пістолетів, декілька рушниць та 2-3 великі ножі (мачете). Одну одиницю вогнепальної зброї було вилучено поліцією під час спроби нападу на батька позивача у лікарні, і цю зброю також використано на місці події. Відповідно до балістичної експертизи у всіх нападників на руках було знайдено матеріали, які підтверджують використання ними вогнепальної зброї, в той же час, як вказав позивач, на руках його сім`ї одних слідів зброї не знайдено. Позивач вказав, що метою дій цих осіб було показати свою силу шляхом здійснення цього нападу.

З даним протоколом позивач ознайомлений 13.02.2019 року, про що свідчить його підпис та підпис перекладача.

З матеріалів особової справи позивача судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області були направленні запити для здійснення перевірки щодо наявності або відсутності інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, прокуратурою Одеської області були направлені на адресу ГУ ДМС України в Одеській області листи-запити від 30.01.2019 року та від 05.02.2019 року (т.1 а.с.199, 208) щодо надання інформації про результати розгляду питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, разом із листом від 05.02.2019 року на адресу ГУ ДМС України в Одеській області були надані копії документів екстрадиційної справи щодо позивача.

На вказані запити, листами від 04.02.2019 року та від 12.02.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області повідомила прокуратуру про те, що рішення за результатами клопотання позивача від 24.01.2019 року не прийнято (т.1 а.с.198,207).

13.02.2019 року за розглядом заяви та особової справи № 2019ОD0020 ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування, інтерв`ю та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП та отриманих екстрадиційних матеріалів, заступником начальника управління - начальником відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1 (т.1 а.с.215-222) із додатками №№ 1,2,3 до нього (інформаційні матеріали до висновку) (т.1 а.с.223-227).

У вказаному висновку зазначено, що оскільки заява громадянина Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, визначених пунктами 1, 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є доцільним, на підставі п. 6 ст. 8 вказаного Закону, відмовити особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, з посиланням на фактичні обставини, які повідомлені позивачем під час анкетування, проведених співбесід, враховуючи матеріали щодо екстрадиції позивача, у висновку від 13.02.2019 року щодо політичних переконань позивача зазначено, що під час проживання на території Туреччині він підтримував діяльність прокурдської політичної партії «ВDР» (Партія миру та демократії), при цьому, інформація щодо будь-якої політичної діяльності особи на території України за матеріалами особової справи відсутня.

У висновку вказано, що за матеріалами особової справи встановлено, що на початку 2012 року заявник нелегальним шляхом вибув з Туреччини (м. Адана ) до м. Ербіль ( Ірак , Іракський Курдистан ), де проживав до 2015 року, працював власником Інтернет-кафе. На території Іраку здійснив спроби тимчасової легалізації в країні шляхом звернення до УВКБ ООН, та зі слів особи, його було визнано біженцем вказаною організацією, документальні підтвердження відсутні. На території Іраку також звертався до дипломатичного представництва (Консульства Туреччини в м. Ербіль), де отримав паспортний документ громадянина Туреччини, на підставі якого здійснено виїзд з Іраку та в`їзд в Україну 29.08.2015 року. 28.11.2015 року уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 04.01.2016 року заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_4, термін дії якої продовжено до 22.12.2017 року, та 13.07.2017 року документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , яка є діючою станом на теперішній час. Також, під час проживання на території України заявник звертався до Генерального Консульства Туреччини в м. Одесі, де був документований паспортним документом громадянина Туреччини терміном дії з 27.04.2016 року до 26.04.2017 року.

Як зазначено у висновку від 13.02.2019 року, згідно з матеріалами, наданими прокуратурою Одеської області від 05.02.2019 року, особу позивача 30.10.2018 року затримано співробітниками Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області відповідно до ст. 208, ст. 582 КПК України на підставі ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016 року, виданого 2-м Вищим кримінальним судом м. Адана (Туреччина), для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого: ч. 1 ст. 13 Закону № 6136; ч. 1 ст. 81 КК Туреччини (вбивство ОСОБА_30 ), ч. 1-3 (е) ст. 86, ч. 1 (б) - 3 ст. 87, ч. З ст. 22 КК Туреччини (заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_31 ); ч. 1-3 (е) ст. 86, ч. 1 (d) ст. 87, ч.1 ст.37 КК Туреччини (заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_32 ); ч. 1-3 (е) ст. 86, ч.1 ст.37 КК Туреччини (заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_33 ); ч. 1-3 (е) ст. 86, ч. 3 ст. 87, ч. 1 ст. 37 КК Туреччини (заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_34 ), ч. 1-3 (е) ст. 86, ч. 1 ст. 37 КК Туреччини (заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_35 ). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2018 року за судовою справою № 522/19269/18 щодо особи обрано запобіжний захід терміном на 40 днів у вигляді тимчасового арешту в умовах Одеської установи виконання покарань № 21, станом на теперішній час запобіжний захід змінено на нічний домашній арешт. Перше клопотання особи надійшло з Одеської установи виконання покарань від 10.01.2019 року за вх. № 474/1/5101-19, та відповідь на нього надано згідно положень Закону України «Про звернення громадян» через невідповідність надісланого звернення вимогам до оформлення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно із Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та особі письмово роз`яснено порядок такого звернення.

У висновку вказано, що 24.01.2019 року шукач захисту особисто звернувся до територіального підрозділу ДМС із належним чином оформленою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до якої шукачем захисту долучено документи, які містяться в матеріалах особової справи (копії паспортів позивача та його дружини, свідоцтв про шлюб та про народження дитини, посвідки на постійне проживання, договору оренди).

Щодо причин звернення заявника за міжнародним захистом, у висновку зазначається, що в ході розгляду клопотання встановлені наступні обставини. В березні-квітні 2012 року, зі слів особи, він та його найближчі родичі (батько та два брати) стали учасниками конфлікту з третіми особами (члени злочинного угрупування на чолі з особою на установчі дані ОСОБА_12 , які, відповідно до слів заявника, перші скоїли напад на членів його родини на території ферми), в результаті конфлікту розпочалася стрілянина, та заявника, його батька та брата було поранено з мисливської зброї. За словами особи, він та члени його родини не мали при собі вогнепальної зброї, водночас під час сутички розпочалася хаотична стрілянина, нападники також зазнали втрат (одна загибла особа та декілька поранених). Шукач захисту повідомив, що після того як він побачив, що його батька поранено, він за допомогою сусідів відправив батька до лікарні, після чого збіг з місця події, побоюючись подальшої розправи з боку нападників. За словами особи, передумовою конфлікту стали неприязні відносини з ватажком нападників, який, на його думку, мав відношення до протурецької політичної сили «МНР», представники якої переслідують етнічних курдів та представників прокурдських політичних сил. Через побоювання зазнати подальшої розправи, зі слів особи, він без зволікань нелегально вибув з Туреччини до Іраку (м. Ербіль, Іракський Курдистан ), де з метою легалізації власного перебування звернувся до партнерів УВКБ ООН, отримав відповідну довідку, яку продовжував кожні 6 місяців, і яка, з його слів, підтверджувала надання йому статусу біженця з боку УВКБ (підтверджувальних матеріалів до територіального підрозділу ДМС не надано). На території Іраку шукач захисту проживав протягом 2012-2015 років, займався приватним бізнесом (був власником Інтернет-кафе) та володів інформацією про порушену проти нього кримінальну справу на території Туреччини та перебування у статусі підозрюваної особи. Влітку 2015 року, відповідно до пояснень шукача захисту, він побачив поблизу власного Інтернет-кафе осіб з кола нападників на членів його родини в 2012 році, та прийняв рішення щодо виїзду до іншої країни (України). З метою уникнення проблем із документами заявник звернувся до дипломатичної установи Туреччини в м. Ербіль, де отримав паспортний документ громадянина Туреччини та офіційним шляхом легалізував власне перебування на території Іраку, після чого 29.08.2015 року безперешкодно в`їхав в Україну, де протягом дозволеного тримісячного терміну перебування оформив шлюб з громадянкою України, та в подальшому на нього оформлено посвідки на тимчасове та постійне проживання в Україні. Інформацію щодо перебування у міжнародному розшуку заявник отримав з боку співробітників ГУНП в Одеській області наприкінці жовтня 2018 року, особу було ознайомлено з відповідними обвинуваченнями з боку турецької сторони, розпочато екстрадиційну перевірку, яка триває станом на теперішній час. Після початку відповідної процедури заявник звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено у висновку, в ході розгляду клопотання шукач захисту повідомив про побоювання щодо подальшого повернення до Туреччини через загрозу винесення обвинувачувального вироку та подальше ув`язнення. Заявник стверджує, що не вважає себе винним в ході інциденту із стріляниною, оскільки на той момент при ньому не було вогнепальної зброї і він не має відношення до завдання вогнепальних поранень членам своєї родини та вбивства одного з нападників. Додатково, шукач захисту вважає, що у разі повернення до Туреччини, він зазнає фізичної розправи з боку колишніх нападників, які, на його думку, є членами злочинного угрупування на чолі з особою на установчі дані ОСОБА_12 .

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту відповідачем встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зокрема, як зазначено у висновку від 13.02.2019 року, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті існування доведених переслідувань за ознаками раси національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або ж обґрунтованості побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Так, щодо смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у разі повернення до Туреччини відповідачем зазначено, що шукач захисту розшукується на території Туреччини для притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння низки злочинів (вбивство, завдання тілесних ушкоджень), відповідно до запиту 2-го Вищого кримінального суду м. Адана . Станом на теперішній час остаточного вироку за справою не винесено, передбачуваний запобіжний захід у разі здійснення екстрадиції - утримання під вартою. В ході опитування шукач захисту підтвердив власну участь в інциденті із стріляниною, після інциденту заявник був єдиною особою з числа сторін конфлікту, хто втік з місця події та виїхав поза межі країни громадянської належності. В ході опитування заявник повідомив, що не має попередніх судимостей як на території Туреччини, так і в інших країнах та, в свою чергу, повідомив, що не вважає, що його можуть незаконно обвинуватити у скоєнні будь-яких інших злочинів. Можливість застосування до особи надмірного або іншого надуманого покарання спростовується його додатковими поясненнями, відповідно до яких, після інциденту правоохоронними органами Туреччини проведено ретельне розслідування інциденту, в результаті якого обвинувачення з членів родини заявника були зняті, члени родини шукача захисту, які були учасниками вказаного конфлікту (батько та брати) станом на теперішній час жодним чином не переслідуються компетентними органами Туреччини, зокрема останні приїжджали до заявника на територію України та були присутні на судових засіданнях з питання обрання особі запобіжного захисту в м. Одесі. Також, відповідачем вказано, що елемент побоювання заявника зазнати фізичної розправи з боку представників іншої сторони конфлікту не вважається територіальним підрозділом ДМС очевидно обґрунтованим. Так, за словами особи, друга сторона конфлікту є членами злочинного угрупування, водночас, позивач не надає додаткової чіткої інформації, лише зазначає, що особисто знає лише одну особу з числа нападників.

У висновку вказано, що запит про видачу турецької сторони підтверджує, що вчинений особою злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі заявник буде користуватися усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначене додатково підтверджується фактом перебування особи у розшуку каналами Інтерполу за матеріалами екстрадиційної перевірки (червона картка № А- 2639/3-2018).

Аналіз наявних матеріалів особової справи, як зазначається у висновку, об`єктивно вказує на наміри заявника уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, що підтверджується наступними фактами, а саме:

- шукач захисту не заперечує та підтверджує участь разом із іншими членами родини у конфлікті зі стріляниною (арк. 1, 2 співбесіди від 11.02.2019 року; арк. 1, 2 співбесіди від 13.02.2019 року), додатковим підтвердженням зазначеного слугують надіслані на адресу ГУДМСУ в Одеській області екстрадиційні матеріали (лист прокуратури Одеської області від 05.02.2019 р. № 14-10176-18, вх. № 1741/1/5101-19 від 11.02.2019 р.);

- шукач захисту підтверджує, що він єдиний збіг з місця події після інциденту із стріляниною, зокрема нелегально вибув до Іраку (м. Ербіль), де переховувався протягом 3-х років (арк. 5 співбесіди від 11.02.2019року; арк.2 співбесіди від 13.02.2019 року);

- шукач захисту підтверджує, що члени його родини, які були учасниками вказаного конфлікту (батько та брати), станом на теперішній час жодним чином не переслідуються компетентними органами Туреччини, зокрема останні приїжджали до заявника на територію України та були присутні на судових засіданнях з питання обрання особі запобіжного захисту в м. Одесі (арк. 2 співбесіди від 13.02.2019 року);

- шукач захисту підтверджує, що під час перебування на території Іраку з метою переховування від кримінальної відповідальності на території Туреччини, він з 2012 року володів інформацією про те, що його визнано підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення (арк. 3 співбесіди від 13.02.2019 року);

- шукач захисту підтверджує, що володів інформацією про судові засідання за його справою на території Туреччини, інформацію отримував від членів родини (арк. 2 співбесіди від 13.02.2019 року);

- за матеріалами особової справи шукача захисту прослідковується умисне уникнення останнім кримінальної відповідальності на території Туреччини, на що очевидно вказують наступні факти: незаконний виїзд до Іраку одразу з місця події та здійснені заявником заходи щодо легалізації перебування у вказаній країні шляхом звернення до УВКБ ООН без повідомлення останнім про істинні причини виїзду (арк.3 співбесіди від 11.02.2019 року); здійснені особою подальші заходи для легалізації власного перебування на території Іраку, зокрема, оформлення паспортного документу громадянина Туреччини з метою подальшого виїзду до України (арк.5 співбесіди від 11.02.2019 року); виїзд в Україну, шлюб з громадянкою України та подальше оформлення дозволу на проживання в Україні (арк.3 співбесіди від 11.02.2019 року).

З огляду на викладене, з урахуванням проведеного аналізу відповідачем встановлено, що у особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У висновку від 13.02.2019 року вказано, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, відповідачем у висновку зазначається, що аналізом матеріалів справи встановлено, що єдиною причиною звернення за міжнародним захистом є бажання уникнення особою кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що вказує звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із значними зволіканнями, недоведені елементи переслідування на території Туреччини та довготривале перебування заявника на території України з 2015 року, без здійснення останнім спроб звернення за міжнародним захистом у визначені діючим законодавством строки.

Приймаючи до уваги вказаний висновок, на підставі п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 13.02.2018 року відповідачем прийнято наказ № 30, згідно якого позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.228).

13 лютого 2019 року відповідачем, на підставі наказу № 30 від 13.02.2019 року, на ім`я ОСОБА_1 складено повідомлення № 5/1-1-43 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.9-10, 229-230).

Позивач отримав вказане письмове повідомлення 15.02.2019 року, що підтверджується його підписом на даному повідомленні із зазначенням дати отримання.

Не погодившись з наказом № 30 від 13.02.2019 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято ГУ ДМС України в Одеській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Так, згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 8 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Разом із тим, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його попереднього постійного проживання захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Вирішуючи справу, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що позивач прибув в Україну легально 29.08.2015 року, уклав 28.11.2015 року шлюб з громадянкою України, 04.01.2016 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, 13.07.2017 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні, а вперше звернувся до міграційного органу із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише у грудні 2018 року, перебуваючи в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» на підставі ухвали слідчого від 01.11.2018 року про його тимчасовий арешт (вказана заява не була прийнята до розгляду, про що позивачу надано відповідь).

Вдруге, із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 24.01.2019 року.

Тобто, ОСОБА_1 , в порушення вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», лише через 3 роки після прибуття в Україну звернувся за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області.

При цьому, приїхавши до України, позивач майже одразу звернувся за отриманням посвідки на тимчасове, а потім на постійне проживання в Україні, проте, не подав заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився із твердженнями відповідача, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідувань у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті, та свідчать, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності через небажання бути притягнутим до кримінальної відповідальності в Туреччині.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, який становить 3 роки, з урахуванням наявності у нього посвідки на постійне проживання в Україні, ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені, та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром заявника уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності.

З урахуванням вищенаведеного, та враховуючи те, що дата першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, зважаючи на те, що позивач прибув в Україну легально 29.08.2015 року, уклав 28.11.2015 року шлюб з громадянкою України, 04.01.2016 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, 13.07.2017 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні, а вперше звернувся до міграційного органу із заявою при визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у грудні 2018 року, перебуваючи в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» на підставі ухвали слідчого від 01.11.2018 року про його тимчасовий арешт, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Також, вирішуючи справу, судом першої інстанції вірно враховано, що за твердженням позивача він побоюється стати жертвою переслідувань у країні свого громадянства - Туреччині за те, що він приймав участь у діяльності «курдської партії» та відповідно кримінальну справу відносно нього відкрито протиправно, щоб покарати його, оскільки він є курдом.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, родичі та члени сім`ї позивача, які, за його ж твердженням, також є курдами, знаходяться на даний час у Туреччині та позивачем не повідомлялося про їх утиски за ознаками їх приналежності до курдів на теперішній час.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів із підтверджуючими доказами переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судом першої інстанції також вірно враховано, що позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадської належності, оскільки він 27.04.2016 року оформив паспортний документ громадянина Туреччини, який є діючим станом на момент розгляду справи.

Позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2012 до Іраку, де проживав протягом декількох років та у 2015 році - прибув до України.

У той же час, елемент виїзду особи з Іраку з використанням паспортного документу для виїзду за кордон, вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Матеріали справи свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

Водночас, відповідно до п. 56 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженців УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону відповідно до звичаєвим правом. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, переховується від правосуддя.

Поряд з цим, як зазначено у п. 58 наведеного Керівництва, можуть бути випадки, коли особа, крім побоювань переслідувань або покарання за злочин відповідно до звичаєвим правом, може також мати «цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань». У цих випадках дана особа є біженцем. Проте необхідно встановити, чи носить це правопорушення настільки серйозний характер, щоб застосувати до прохача одне з положень про виключення.

Разом з тим, як встановлено відповідачем та підтверджується матеріалами справи, вчинений особою злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі заявник буде користуватися усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене додатково підтверджується фактом перебування особи у розшуку каналами Інтерполу за матеріалами екстрадиційної перевірки (червона картка № А - 2639/3-2018).

Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що можливість застосування до позивача надмірного або іншого надуманого покарання спростовується його додатковими поясненнями, відповідно до яких, після інциденту правоохоронними органами Туреччини проведено ретельне розслідування інциденту, в результаті якого обвинувачення з членів родини заявника були зняті, члени родини шукача захисту, які були учасниками вказаного конфлікту (батько та брати) станом на теперішній час жодним чином не переслідуються компетентними органами Туреччини, зокрема останні приїжджали до заявника на територію України та були присутні на судових засіданнях з питання обрання особі запобіжного захисту в м. Одесі.

Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок відповідача, що елемент побоювання позивача зазнати фізичної розправи з боку представників іншої сторони конфлікту є необґрунтованим. Так, за словами позивача, друга сторона конфлікту є членами злочинного угрупування, водночас, позивач не надає додаткової чіткої інформації, лише зазначає, що особисто знає лише одну особу з числа нападників.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що при вирішенні даної адміністративної справи суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги надані представником позивача зображення місця так званої роботи позивача у якості доказів на підтвердження тверджень позивача, оскільки сам факт наявності на фабриці (фермі), де працював ОСОБА_1 прапора «курдської партії» не є свідченням того, що вказана особа потребує захисту у вигляді надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача є надуманими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими ймовірними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованим висновок відповідача про те, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою.

Посилання позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що відповідач не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення, колегія суддів вважає безпідставними. Так, зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась інформація щодо країни походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Також, аналізуючи ситуацію в країні походження позивача, відповідачем було встановлено відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Інформація по країні походження позивача, яка враховувалась відповідачем при розгляді заяви позивача, є додатком до відповідного висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 04.11.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька