Справа № 260/63/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9796/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Цап І.Ю., Майстренко Н.М.;

від відповідача - Данканич А.Е.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.07.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності (суддя суду І інстанції: Гаврилко С.Є., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09 год. 57 хв. 30.07.2019р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 09.08.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

12.01.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Ужгородської міської ради № 1367 від 13.12.2018р. «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» (Т.1, а.с.7-12).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.07.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача Ужгородської міської ради № 1367 від 13.12.2018р. «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності»; вирішено питання про розподіл судових витрат (Т.1, а.с.217-224).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач Ужгородська міська рада, яка покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить у поданій апеляційній скарзі скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити в повному обсязі (Т.2, а.с.3-10).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що в розглядуваному випадку апелянтом дотримані вимоги ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та оприлюднено проект спірного рішення на власному офіційному веб-сайті 15.11.2018р. При цьому, судом здійснено невірне обчислення строків такого оприлюднення.

Окрім цього, прийняття спірного рішення щодо зміни структури міської ради та її виконавчих органів не тягне за собою припинення трудових відносин позивача з апелянтом.

Заявляючи вимогу про скасування рішення «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності», позивач покликається на порушення його права на доступ до інформації та не наводить обставини, котрі можуть слугувати підставами для скасування рішення в цілому.

Разом з тим, прийняття нової структури органу та скорочення посади першого заступника міського голови не створює негативних наслідків для позивача, оскільки сам по собі факт прийняття такого рішення є тільки процедурою щодо затвердження змін до структури апарату ради та виконавчих органів ради, їх загальної штатної чисельності, без вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.31-37).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, згідно рішення Ужгородської міської ради № 4 від 26.11.2015р. позивача ОСОБА_1 затверджено на посаді першого заступника міського голови (Т.1, а.с.20).

15.11.2018р. проект рішення № 1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» був оприлюднений на офіційному веб-сайті Ужгородської міської ради (Т.1, а.с.19).

23.11.2018р. на офіційному сайті Ужгородської міської ради було оприлюднене доповнення до проекту рішення сесії міської ради VII скликання «Про затвердження структури апарату ради га виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» (Т.1, а.с.143, 212, 213).

Розпорядженням міського голови Ужгородської міської ради № 555 від 28.11.2018р. «Про скликання чергової XXX сесії міської ради VII скликання» скликано сесію на 13.12.2018р. для розгляду питання, зокрема, щодо затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності; вказане розпорядження опубліковано 28.11.2018р. на сайті Ужгородської міської ради (Т.1, а.с.75-77).

Згідно з рішенням XXX сесії Ужгородської міської ради VII скликання № 1367 від 13.12.2018р. «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» затверджено структуру апарату та виконавчих органів міської ради (Т.1, а.с.14-18).

Звертаючись до суду з розглядуваним позовом, позивач в основу заявлених вимог покладав несвоєчасне опублікування проекту рішення № 1367 від 13.12.2018р. «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності», чим не дотримано вимог ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також прийняття спірного рішення порушує трудові права позивача і призводить до скорочення посади першого заступника міського голови.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки проект оскаржуваного рішення був оприлюднений 15.11.2018р., а рішення було прийнято міською радою 13.12.2018р., тому відповідачем не був дотриманий строк оприлюднення проекту оскаржуваного рішення, що встановлений ст.15 Закоту України «Про доступ до публічної інформації» (проект рішення оприлюднений за 19 робочих днів, а не за 20 робочих днів, як того вимагає закон).

Крім того, 23.11.2018р. на офіційному сайті Ужгородської міської ради було оприлюднене доповнення до проекту рішення сесії міської ради VII скликання «Про затвердження структури апарату ради га виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності».

Вказане свідчить, що при прийнятті спірного рішення відповідачем допущено порушення в частині оприлюднення проекту оскаржуваного рішення, тобто, такий діяв з порушенням процедури його прийняття, не у спосіб, визначений діючим законодавством України, внаслідок чого рішення не може бути правомірним.

Водночас, встановлення відповідальності винних осіб у відповідності до ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може виправдовувати прийняття рішення не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Притягнення до відповідальності винних осіб не унеможливлює визнання протиправним та скасування рішення, якщо буде встановлено порушення процедури прийняття такого.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що не у повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до п.п.3 і 5 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Згідно з ч.2 ст.59 цього Закону рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Із змісту ч.11 ст.59 вказаного Закону слідує, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно з ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Аналізу приписів ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказує на імперативний характер правила щодо обов`язкового оприлюднення органами місцевого самоврядування усіх проектів актів останніх, але з відсиланням на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині регулювання порядку такого оприлюднення.

Зокрема, нормами п.1 ч.1 ст.5 цього визначені способи оприлюднення проектів актів органів місцевого самоврядування: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.

Приписами ч.3 ст.15 вказаного Закону визначений граничний термін, в межах якого повинні бути оприлюдненні акти органів місцевого самоврядування, а саме - за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Застереження щодо інших, скорочених, строків оприлюднення вказаних проектів актів, зокрема, - негайно після їх підготовки, містяться у ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Однак законодавець, визначаючи скорочені строки, окреслив випадки, за яких вони можуть бути застосовані. Це виникнення надзвичайних ситуацій та інші невідкладні випадки, передбачені законом.

Відтак, враховуючи те, що сторонами не оспорюється відсутність надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків в межах територіальної юрисдикції Ужгородської міської ради, проект рішення № 1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» повинен був бути оприлюднений за 20 робочих днів до 13.12.2018р. - дати його розгляду та прийняття на сесії ради.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати: нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Штатний розпис, структура і штатна чисельність апарату органів місцевого самоврядування є внутрішніми організаційно-нормативними документами.

Із аналізу п.2 ч.1 ст.15 вказаного слідує, що виключення законодавцем з переліку таких, що підлягають оприлюдненню розпорядником інформації, внутрішньоорганізаційних актів стосується лише тих, що вже прийняті. Водночас, жодного застереження щодо відсутності обов`язку в частині оприлюднення саме проектів внутрішньоорганізаційних актів, прийняття яких передбачається в майбутньому, приписами даної статті не визначено.

Зважаючи на викладене, віднесення спірного рішення відповідача до категорії внутрішньоорганізаційних актів встановлює виключення для відповідача стосовно оприлюднення лише після їх прийняття органом місцевого самоврядування, однак не звільняє останнього від обов`язку попереднього оприлюднення проектів вказаних рішень.

В частині дотримання строку оприлюднення проекту спірного рішення колегія суддів враховує, що із змісту норми ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» слідує, що оприлюднення проектів рішень повинно відбуватись за 20 робочих днів до дати прийняття, які вираховуються у зворотному порядку від майбутньої події (дати прийняття рішення) до кінцевого строку оприлюднення, включаючи день оприлюднення, при цьому день розгляду проекту не враховується.

Такий висновок слідує з наступного.

Згідно з ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Частина 2 цієї статті передбачає, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 254 ЦК України визначено, що строк, визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (ч.1 ст.255 ЦК України).

Обов`язок відповідача щодо оприлюднення проекту спірного рішення визначений строком не пізніш як за 20 робочих днів шляхом зазначення ОСОБА_2 «до», який в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь.

Згідно із ч.1 ст.3 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972р. строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem.

За змістом ст.2 цієї Конвенції термін «dies a quo» означає день, з якого починається відлік строку, а термін «dies ad quem» означає день, у який цей строк спливає.

Відповідно до ч.2 ст.4 Конвенції якщо строк обчислено у місяцях або роках, день dies ad quem є днем останнього місяця чи останнього року, дата якого відповідає dies a quo, або у разі відсутності відповідної дати - останнім днем останнього місяця.

З урахуванням наведеного граматичного аналізу вжиття в нормі ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кінцевої дати та положень Конвенції, відповідачем Ужгородською міською радою було оприлюднено проект рішення за 20 робочих днів до дати його розгляду, через що дотримані вимоги ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та п.4 Регламенту Ужгородської міської ради.

Стосовно оприлюднення 23.11.2018р. на офіційному сайті Ужгородської міської ради доповнення до проекту рішення сесії міської ради VII скликання «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності», то позивачем не наведено жодних доводів про те, що ці доповнення стосувалися саме його посади і впливали на його права та інтереси.

В частині покликання суду першої інстанції на висновки Конституційного Суду України, які викладені в рішенні № 11-рп/98 від 07.07.1998р. «Справа за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення частин другої і третьої статті 84 та частин другої і четвертої статті 94 Конституції України», колегія суддів враховує, що вказане рішення стосувалося порядку обчислення строків в календарних днях у відмінних від розглядуваних відносинах. При цьому, наведені висновки Конституційного Суду України ґрунтувалися на нормах Арбітражного процесуального кодексу України, який на даний час втратив свою чинність.

Не применшуючи значення дотримання строків оприлюднення проектів рішень органів місцевого самоврядування, які визначені чинним законодавством, колегія суддів вважає, що порушення процесуальної норми повинно бути підставою для скасування такого рішення лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необґрунтованим та/або незаконним й підлягало би скасуванню чи зміні навіть за відсутності вказаної підстави.

В частині порушення трудових прав позивача через прийняття спірного рішення колегія суддів наголошує на наступному.

Згідно ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцева рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру (юридична норма). Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою.

Загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність припиняється, скасовується за спеціальною процедурою.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (юридичні норми), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид (групу) суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується, вичерпується у зв`язку з його застосуванням до конкретних правовідносин.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості суб`єктів впливу - є їх коло. Адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів. Під час визначення кола суб`єктів, правовий статус яких регламентує правовий акт, необхідно зважати лише на ті із них (фізична чи юридична особа, орган, організація, спільність людей тощо), для яких правовим актом установляюются права та обов`язки безпосередньо, щодо яких праворегуляторний вплив є прямим (а не усіх суб`єктів, для яких він може мати якесь юридичне значення). Так, постанова Верхової Ради України про перейменування населеного пункту прямо стосується його як адміністративно-територіальної одиниці (насамперед відповідних органів влади), а жителів - лише опосередковано, тому вона є індивідуально-правовим актом.

Таким чином, спірне рішення Ужгородської міської ради № 1367 від 13.12.2018р. «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» стосується міської ради та її виконавчого комітету, через що останнє відноситься до індивідуально-правових актів.

Разом з тим, наголошення позивачем на порушенні його трудових інтересах виходять за межі розглядуваного публічно-правового спору.

За приписами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Отож, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження правових актів індивідуальної дії позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акту суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень.

Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно позивача.

Судячи з змісту спірного рішення, що є актом індивідуальної дії, воно породжує права та обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цими актами кола суб`єктів), яких їм адресовано.

Згідно з ст.49-2 КЗпП України працівники, посади яких скорочуються, не пізніше ніж за два місяці, персонально попереджаються про вивільнення.

Апеляційному суду не надано доказів того, що позивач попереджався про майбутнє вивільнення в розумінні вищевказаної статті, а також щодо припинення трудових відносин щодо публічної служби з ним.

За таких умов твердження позивача порушення його трудових прав є передчасними.

Водночас, належить враховувати, що скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей професій, тощо. При цьому одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в даному, конкретному випадку і збільшуватися.

Оскаржуваним рішенням збільшено чисельність апарату Ужгородської міської ради на 46 штатних одиниць; ліквідовано 3 виконавчі органи як структурні підрозділи ради; створено 3 виконавчі органи зі статусом юридичних осіб; створено 2 відділи в складі виконавчих органів ради; перейменовано 3 виконавчі органи; реорганізовано 1 орган шляхом поділу на 2 окремі відділи.

Водночас, заявляючи вимогу про скасування спірного рішення в цілому, позивач посилається на порушення його права на доступ до інформації та не наводить обставини, котрі можуть слугувати підставами для скасування рішення в тій частині, яка не стосується його конкретної посади.

В частині покликання суду на правову позицію, яка викладена в постанові Касаційного адміністративного суду від 10.07.2019р, у справі № 299/1914/17-а, колегія суддів враховує, що в цій справі досліджувалося питання необхідності (обов`язку) опублікування проекту рішення про структуру і чисельність апарату сільської ради; також касаційним судом справу скеровано на новий розгляд, а тому остаточну позицію касаційним судом не висловлено по спірним питанням.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

В порядку ст.139 КАС України належить провести розподіл судових витрат учасників справи наступним чином:

понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, не підлягають відшкодуванню;

суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта (відповідача) Ужгородську міську раду.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи (незастосування закону, який підлягав застосуванню), через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.07.2019р. в адміністративній справі № 260/63/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності, - відмовити.

Провести розподіл судових витрат учасників справи наступним чином:

понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, не підлягають відшкодуванню;

суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта (відповідача) Ужгородську міську раду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 06.11.2019р.