Справа № 520/6552/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 р. Справа № 520/6552/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року (ухваленого суддею Зінченко А.В.) по справі № 520/6552/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати п. 8 протоколу від 22.02.2019 р. № 23, складеного Міністерством оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей № 2011-XII від 20.12.1991 р. (в подальшому - Закон України № 2011-ХІІ), та постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 р. Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (в подальшому Порядок № 975), у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, та в зв`язку зі встановленням вищої II групи - в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року встановлення вищої II групи інвалідності, тобто на 01.01.2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 р. адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та зазначає, що оскаржуване рішення комісії Міністерства оборони України було прийнято всупереч приписам п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для справи та без застосування норм Конституції, які мають пряму дію.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 24.10.1985 р. по 29.12.1987 р. проходив строкову військову службу та приймав участь у бойових діях в складі діючої армії на території Республіки Афганістан у складі в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком та архівною довідкою (а.с. 30-32, 29).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК Серія 10 ААВ № 644711 позивачу вперше встановлено з 11.09.2013 р. III групу інвалідності, у зв`язку з пораненням, контузією та захворюванням, що пов`язані з виконанням військових обов`язків при проходженні військової служби у місцях, де велися бойові дії (а.с. 23-24).

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК Серія 12 ААА № 118017 позивачу при повторному огляді підтверджено з 01.10.2015 р. III групу інвалідності, у зв`язку з пораненням, контузією та захворюванням, що пов`язані з виконанням військових обов`язків при проходженні військової служби у місцях, де велися бойові дії (а.с. 25).

Витягом із протоколу № 1068 від 26.04.2013 р. Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України встановлено, що захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (а.с. 26).

05.11.2018 р. позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, у якій просив вчинити дії щодо виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. та подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати йому одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей як інваліду ІІІ групи. Також подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати йому одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, як інваліду ІІ групи. Додавши до заяви копію довідки МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності та копію посвідчення інваліда війни ІІ групи (а.с. 37-38).

Згідно із витягом з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.02.2019 р. № 23, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі довідки МСЕК серії 10ААВ № 644711 від 11.09.2013 , згідно якої його визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, у зв`язку з тим, що позивача звільнено зі строкової військової служби з Прикордонних військ КДБ СРСР 29.12.1987 р., особою з інвалідністю III групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії визнано 11.09.2013 р., а одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим із строкової військової служби, у разі якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через 3 місяці після звільнення із служби. Також, підставою для відмови у виплаті вказаної допомоги слугувало те, що заявником не подано документу, що свідчить про причини та обставини поранення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232-XII від 25.03.1992 р. (в подальшому - Закон України № 2232-XII).

Згідно із ст. 41 Закону України № 2232-XII, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України № 2011-XII, яким встановлено єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

На підставі ст. 1-2 Закону України № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України № 2011-ХІІ, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Однією із вимог у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІІ групи, яка встановлена повторно з 21.09.2015 р. та інваліду уже ІІ групи, яка встановлена 10.10.2018 р.

Так, в заяві про виплату одноразової допомоги позивач просив вчинити дії щодо виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 р. та подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи. Також зазначив про встановлення йому ІІ групи інвалідності саме з 10.10.2018 р. та до вказаної заяви долучив довідку МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності та копію посвідчення інваліда війни ІІ групи.

З огляду на зазначене, доводи апелянта щодо необхідності скасування спірного рішення Комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом № 23 від 22.02.2019 р., з посиланням на довідку МСЕК від 10.10.2019 р., суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду встановлено, що зазначена довідка не була предметом розгляду Комісії Міністерства оборони України з даного питання.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (п. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ).

Так, Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок № 975 , яким визначено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

До моменту набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 р. право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

Проте, з 01 січня 2017 року після набрання чинності Законом № 1774-VІІІ для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу в який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Таким чином, відповідно ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, яка діяла на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.11.2018 р. у справах № 750/5074/17 та № 820/1835/18.

Зважаючи на те, що ІІІ та ІІ групи інвалідності встановлена позивачу в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом № 23 від 22.02.2019 р.

Посилання апелянта на протиправну бездіяльність Міністерства оборони України щодо не вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги з підстав встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, на підставі довідок МСЕК серії 12ААА № 118017 від 21.09.2015 р. та серії 12ААА № 7110388 від 10.10.2018 р., суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки Міністерством оборони України 22.02.2019 р. розглядалася заява ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням 11.09.2013 р. ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, в країнах, де велись бойові дії.

Також, суд вважає безпідставними посилання апелянта на те, що комісією було вирішено питання призначення та нарахування одноразової грошової допомоги лише з підстав встановлення інвалідності внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та не було розглянуто питання призначення позивачу одноразової грошової допомоги з підстав встановлення інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оскільки підставою для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги стало настання інвалідності пізніше ніж через три місяці після звільнення внаслідок захворювання або нещасного випадку.

Щодо доводів Міністерства оборони України, що оскаржуване рішення правомірне, оскільки позивачем не надано документів про причини та обставини поранення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 11 Порядку № 975, питання призначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, носить заявницький характер, тобто розглядається виключно за ініціативою заявника. Цим же пунктом Порядку встановлено, що про необхідність додання до заяви про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, у тому числі, документа про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Крім того, подання документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, також передбачено п. 4.7 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової службі, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 р. № 530, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.10.2014 р. за № 1294/26071.

Аналіз зазначених норм вказує, що за зверненням особи за призначенням одноразової грошової допомоги, уповноважений орган (обласний військовий комісар за місцем проживання цієї особи) оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України затверджений п. 11 Порядку № 975 перелік документів для призначення такої допомоги. Своєю чергою, розпорядник бюджетних коштів в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум на підставі зазначених документів приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Водночас, відсутність документів, визначених п. 11 Порядку № 975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не встановлює обов`язку Міністерства оборони України для їх витребування та доведення (за відсутності таких документів), що позивач отримав поранення (контузію, травму, каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення, або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, оскільки відповідна комісія Міністерства оборони України приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги виключно на підставі документів, які надійшли від обласного військового комісаріату.

Разом з цим, відповідальними за повноту та достовірність документів, визначених п. 11 Порядку № 975, є заявник та обласний військовий комісаріат за його місцем проживання.

З огляду на заявницький характер відносин між особою, яка звертається за призначенням одноразової грошової допомоги, та Міністерством оборони України, обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії Міністерства оборони України достовірних документів про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) покладено на заявника. Такий документ не обов`язково повинен мати форму акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини, оскільки до уваги можуть бути взяті інші достовірні документи.

Документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.

При цьому, неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства оборони України обов`язку щодо їх витребування.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва) наданий витяг з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця № 1068 від 26.04.2013 р. та висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 297-2013 від 11.04.2013 р., який складений зі слів заявника. Проте ці документи не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, а зазначає лише характер і давність тілесних ушкоджень, тобто, імовірність спричинення рубців на тілі пораненням, яке могло мати місце у 1986 році.

ОСОБА_1 не додано документ, який свідчить про причини та обставини поранення, а висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 1068 від 26.04.2013 р. в спірних правовідносинах не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача.

Із урахування вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку з відсутністю документу, який вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача, правомірне, у зв`язку з чим необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги про скасування цього рішення.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Ухвалюючи дане судове рішення суд апеляційної інстанції керується ст. 322 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням викладеного та приймаючи до уваги положення діючого законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 по справі № 520/6552/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін