Справа № 640/10839/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» щодо незвільнення його з військової служби на підставі поданого рапорту та зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби в запас у зв`язку з виходом на пенсію.

На обґрунтування позовних вимог вказує, що він набув право на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку із чим подав відповідний рапорт про звільнення та заяву, в якій просив оформити та передати уповноваженому органу документи для призначення йому пенсії. Натомість, відповідач безпідставно залишив його рапорт без розгляду через його невідповідність установленій формі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого, зобов`язано державну установу «Бучанська виправна колонія (№ 85) розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення, залишений без розгляду листом від 08.05.2019 № 10/37-19-5-36, та прийняти законне і обґрунтоване рішення, відповідно до чинного законодавства. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині відмовлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Також апелянт зазначає, що зобов`язання відповідача звільнити позивача не є перебиранням функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Ураховуючи, що відповідач вже приймав рішення за результатами розгляду рапорту позивача у адміністративного суду є повноваження зобов`язати вчинити конкретні дії для належного захисту порушеного права особи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить службу на посаді молодшого інспектора відділу охорони державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» з 23.10.2015 в званні прапорщика внутрішньої служби.

02 травня 2019 року відповідачем отримано рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби в запас у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років та заяву про оформлення документів для призначення йому пенсії.

Листом 08 травня 2019 року відповідач повідомив, що у зв`язку з порушенням ним при написанні рапорту вимог нормативно-правових актів Державної кримінально-виконавчої служби України такий рапорт розгляду не підлягає. Також, відповідач вказав на відсутність у позивача права на оформлення пенсії.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом правомірність залишення звернення позивача без розгляду, з урахуванням відсутності роз`яснень, що має усунути позивач задля розгляду відповідачем поданого рапорту та для звільнення зі служби. Таким чином, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт та прийняти одне з рішень.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV) визначено, що Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону № 2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Відповідно до положень пункту другого частини шостої статті 14 Закону № 2713-IV позивач відноситься до осіб молодшого начальницького складу та має звання прапорщик внутрішньої служби.

Згідно п. 1 ч. 8 ст. 14 Закону № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами частини п`ятої статті 23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, згідно з п. 10 якого особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, які передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначені підстави для звільнення зі служби в поліції.

Разом з тим, зі змісту рапорту позивача вбачається, що він просить звільнити його зі служби в Бучанській виправній колонії № 85 в запас у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до п. а ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Слід зазначити, що стаття 77 Закону № 580-VIII не містить такої підстави для звільнення як «у зв`язку з виходом на пенсію».

На переконання судової колегії, ототожнення підстав звільнення чи вільне трактування окремих підстав, визначених ст. 77 Закону № 580-VIII, за відсутності конкретизування не може свідчити про протиправну бездіяльність відповідача при розгляді рапорту ОСОБА_1 .

За приписами ч. 1 ст. 48 Закону № 580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Отже, оскільки рапорт позивача не містить визначеної Законом № 580-VIII підстави для його звільнення, у суду відсутні підстави для зобов`язання Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» звільнити ОСОБА_1 за будь-якої абстрактної підстави чи тлумачити вимоги заявника на власний розсуд.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби в запас.

Разом з тим, відповідач залишив рапорт ОСОБА_1 про звільнення без розгляду, не прийнявши по ньому жодного рішення.

Як вірно зазначає суд першої інстанції, лист № 10/37-19-5-36 від 08.05.2019 взагалі не містить жодних посилань на норми права, якими відповідач керувався при прийнятті рішення про залишення рапорту без розгляду.

Також, не надано роз`яснень, що має усунути позивач задля розгляду відповідачем поданого рапорту та для звільнення його зі служби, в той же час, доводи відповідача зводяться до відсутності у позивача права на отримання пенсії за вислугу років.

Тлумачення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як вірно зазначив суд першої інстанції, виходить за межі повноважень відповідача як установи виконання покарань.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, залишаючи рапорт ОСОБА_1 без розгляду з підстав невідповідності його нормативно-правовим актам Державної кримінально-виконавчої служби України, у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Отже, на переконання судової колегії, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом зобов`язання державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85) розглянути рапорт Бускевича Романа Володимировича про звільнення та прийняти законне і обґрунтоване рішення, відповідно до чинного законодавства.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк