Справа № 826/4538/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4538/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Безименної Н.В.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

представника позивача Журко О .С. ,

представника відповідачів Султановської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2019 року (суддя Добрянська Я.І.) у справі за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 17-17 від 13.03.2017р. про відхилення скарги на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2019 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 06.12.2016р. № 619 про відмову в прийнятті заяви про визнання Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.03.2017р. № 17-17 про відхилення скарги на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві прийняти заяву Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для розгляду; і іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2019 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України вказує, що у повторній заяві позивач повідомляє про побоювання зазнати серйозної шкоди в Сирії внаслідок загальнопоширеного насильства у ситуації внутрішнього збройного конфлікту, що в свою чергу є однією з кваліфікуючих ознак додаткового захисту, разом з тим, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказаного громадянина ДМС України належним чином проведено аналіз вказаного елементу, тому відповідні аргументи позивача не можуть бути прийняті як належні.

Апелянт зазначає, що актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті. Вказане пов`язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) позивача не змінилися, а тому, приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника позивача та думку представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт). До України позивач прибув у 2012 році легально літаком, транзитом через Туреччину.

08.04.2013 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві-анкеті позивачем зазначено, що причиною виїзду з Сирії є побоювання за своє життя, оскільки він є опозиціонером до діючої влади.

За наслідками розгляду вказаної заяви ГУ ДМС в м. Києві рекомендовано відповідачу відмовити у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13.09.2013 №531-13 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Однак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2013р. у справі №826/15762/13-а за позовом ОСОБА_2 до ДМС України, ГУ ДМС в м. Києві визнано протиправним та скасовано рішення №531-13 та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

26.08.2014 ГУ ДМС в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого у зв`язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано відповідачу прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.02.2015 ДМС України відповідачем за результатами розгляду особової справи позивача прийнято оскаржуване рішення, яким підтримано висновок ГУ ДМС в м. Києві та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач вважаючи вищезазначене рішення протиправним звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2016 у справі № 826/5519/15, залишеною в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.09.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

06.12.2016 позивач повторно подав заяву до ГУ ДМС в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в обґрунтування якої зазначав, що в нього наявні побоювання стати жертвою переслідування у зв`язку з приналежністю до опозиційного режиму та наявністю внутрішнього збройного конфлікту. (а.с. 25-28, т.1)

За результатами розгляду особової справи позивача 06.12.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято наказ № 619 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказ прийнятий на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. (а.с. 42-43, т.1)

13.12.2016 позивач звернувся до ДМС Україні зі скаргою, в якій просив скасувати наказ ГУ ДМС в м. Києві від 06.12.2016 № 619.

Рішенням ДМС України від 13.03.2017 №17-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.03.2017 № 17-17 скарга позивача відхилена. (а.с. 53, т.1)

Позивач, вважаючи, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві протиправно прийнято наказ, а ДМС України рішення про відхилення скарги, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заяви позивач посилається на те, що покинув Сирію і не може повернутися через небезпеку для свого життя, а саме через притиснення з боку служби безпеки і не може повернутись через страх бути заарештованими вбитим по причині приналежності до опозиційного режиму. Більше того наголошує на тому, що через політику діючого режиму був зруйнований будинок його родини та вбиті члени його родини. В підтвердження вищевикладеного посилається на інформацію по країні походження. (а.с. 25-27, т.1)

Окрім цього, в анкеті позивач просить міграційний орган при розгляді заяви звернути увагу на зміни законодавства щодо розширеного поняття "особи, яка потребує додаткового захисту". (а.с. 29-32, т.1)

Одночасно з цим, у наказі Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту та висновку ДМС України за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту від 09.03.2017 відсутні посилання на інформацію по країні походження, яка б свідчила про наявність чи відсутність у позивача підстав для набуття статусу біженця чи додаткового захисту. Крім того, доводи відповідачів по справі про те, що актуальна інформація по країні заявника не підсилює рівня обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для її повторного розгляду по суті є помилковими, оскільки вказана інформація може мати суттєве значення під вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту.

Колегія суддів зазначає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або особа визнається такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пункту 1.2. Правил № 649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, ДМС України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Колегією суддів встановлено, що у доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015, 21.01.2016, 11.12.2015, 11.11.2015 про виконання Резолюцій 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 зазначено, що примусове повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, на офіційному веб-сайті посольства України в Сирійській Арабській Республіці, у розділі «Поради подорожуючим» вказано, що «Наразі на всій території Сирії зберігається складна безпекова ситуація... Враховуючи зазначене, Посольство України в Сирійській Арабській Республіці наполегливо рекомендує утриматись від поїздок в Сирію до закінчення громадянського конфлікту... З 29.02.2016 Посольство України в Сирії буде евакуйоване в м. Бейрут, Ліван».

В Резолюції Генеральної Асамблеї ООН А/К.Е8/70/234 «Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці», яка прийнята та опублікована 09.03.2016, зокрема, вказано, що Генеральна асамблея виражає співчуття з приводу систематичних порушень прав людини та основних свобод, а також всіх порушень міжнародного гуманітарного права та найрішучішим чином засуджує ці порушення, які продовжує скоювати сирійська влада і пов`язані з урядом повстанські формування «шаббіха», а також ті, хто воює на їх боці, в тому числі порушень, пов`язаних із застосуванням тяжкого озброєння, бомбардування з повітря, касетних боєприпасів, балістичних ракет, «бочкових» бомб, хімічної зброї, а також іншим застосуванням сили щодо цивільного населення.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року), зокрема, вказано, що ситуація в плані безпеки в Сирії поступово та значно погіршилася. За словами Генерального секретаря ООН «конфлікт, як і раніше, характеризується кричущими порушеннями міжнародного гуманітарного права та прав людини, з повною зневагою до принципів гуманності». УВКБ ООН вважає, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародною допомогою, скоріш за все, відповідають критеріям визначення «біженець», приведеного в ст. 1А(2) Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки в них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за одною з ознак, вказаних в Конвенції.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

З цього питання Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 14 лютого 2017 року по справі «С.К. проти Росії» (заява № 52722/15) зазначив, що гуманітарна ситуація і обстановка в області безпеки, а також характер і динаміка військового конфлікту в Сирії помітно посилилися в період між прибуттям ОСОБА_3 у Росію в жовтні 2011 року і виданням наказу про його висилку в лютому 2015 року. Також можна простежити погіршення ситуації з часу наказу до відхилення клопотання заявника про надання притулку. За наявними даними, незважаючи на угоду про припинення вогню, яка була підписана в лютому 2016 року, сторони конфлікту продовжують використовувати методи ведення війни, які можуть призвести до жертв серед цивільного населення. Це підтверджують повідомлення про хаотичні обстріли і напади на цивільне населення.

ЄСПЛ у цьому рішенні також указав, що уряд не обґрунтував свій аргумент, що безпека ОСОБА_3 буде гарантована тим, що його вишлють в Дамаск, і що він також буде в безпеці при переїзді в своє рідне місто або іншу частину Сирії. Уряд не надав будь-якого підтвердження, що для ОСОБА_3 у Дамаску буде забезпечений достатній рівень безпеки або, що він зможе виїхати з Дамаска в безпечний регіон Сирії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що навіть якщо позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин, це не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі не врахували того, що під час повторного звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту існувала оновлена інформація щодо Сирійської Арабської Республіки, яка свідчила про наявність у позивача побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність тортур та існування існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного насильства і порушення прав людини.

Вищенаведені обставини спростовують доводи відповідачів про те, що актуальна інформація по країні заявника не підсилює рівня обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для її повторного розгляду по суті, оскільки вказана інформація може мати суттєве значення під час вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 10.05.2019 у справі №816/1120/16, адміністративне провадження №К/9901/24647/18.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 06.12.2016 №619 та рішення Державної міграційної служби України від 13.03.2017 № 17-17.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків Верховного Суду викладеними в постанові від 10.05.2019 у справі №816/1120/16, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві прийняти заяву Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для розгляду, оскільки під час відмови у прийнятті до розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві не врахувало всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачами в даному випадку не виконаний.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді Н.В. Безименна

О.О. Беспалов