Справа № 340/1553/19
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 340/1553/19
Суддя І інстанції - Притула К.М.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом до суду в якому, просила:

- визнати накази Головного управління ПФУ в Кіровоградській області № 736-о від 08 травня 2019 року та № 775-о від 21 травня 2019 року незаконними та поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій Головного управління ПФУ в Кіровоградській області;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.05.2019 року по день постановлення рішення;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу, що складає 9000 грн.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на переїзд з міста Світловодська до міста Кропивницький для участі в 3 судових засіданнях у справі №340/1553/19 в сумі 1643,85 грн.

В обґрунтування позову посилалася на те, що його звільнення було проведено на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців, без врахування вимог ст. 42 КЗпП України в частині ненадання належної оцінки факту переважного права залишення на роботі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано незаконними накази Головного управління ПФУ в Кіровоградській області № 736-о від 08 травня 2019 року та № 775-о від 21 травня 2019 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій Головного управління ПФУ в Кіровоградській області.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.05.2019 року по 14.08.2019 в розмірі 36991,20 грн. (тридцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто одна гривня двадцять копійок) (середньоденне грошове забезпечення - 616,52 грн. * 60 календарних днів).

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на професійну правничу допомогу та витрати, що пов`язані із прибуттям до суду в розмірі 10 643,85 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій Головного управління ПФУ в Кіровоградській області та стягнення заробітної плати у межах грошового забезпечення, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів за 1 місяць.

У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області подало на неї апеляційну скаргу в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що Управління виконало свій обов`язок про працевлаштуванню працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, позивачу було запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Позивач відмовився від пропозицій на зайняття вакантних посад в головному управлінні, які пропонувалися йому протягом двох місяців Вказує що для визначення переважного права на залишення на роботі на посаді головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій головного управління було розглянуто кандидатури працівників, в тому числі і позивача та взято до уваги кваліфікаційні вимоги, досягнення державних службовців, продуктивність праці за результатами оцінювання та перебування державних службовців у відпустках без збереження заробітної плати, перебування на лікарняних по тимчасовій втраті працездатності. Також вказує, що судом першої інстанції невірно розраховано середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середньоденний заробіток було розраховано з порушенням пунктів 5,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Крім того вважає безпідставним стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 3000 грн., оскільки не доведено причинного зв`язку пов`язаного із звільненням та моральними стражданнями, крім того не доведено в чому саме полягає моральна шкода та жодними доказами не підтверджено її розмір. Зазначає, що суд не взяв до уваги заперечення управління щодо розміру витрат на правничу допомогу. Вказує, що надання послуг за додатковим договором та актом виконаних робіт суперечить переліченим послугам в основному договорі про надання правової допомоги. Вказує, що вказана справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України віднесена до незначної складності, а тому розмір витрат на оплату послуг повинен бути співмірним з наданими послугами, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має безперервний стаж роботи державним службовцем з 10.02.1992 по 21.05.2019 з посадовими обов`язками спеціаліста по виплаті пенсій (а.с.12-16).

11.03.2019 ОСОБА_1 , була попереджена про зміни в організації виробництва і праці та наступне вивільнення від 10 травня 2019 року з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 17 управління з питань виплати пенсій головного управлінця в м. Світловодськ.

В цьому ж попередженні, позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій в м. Світловодськ (Надалі - відділ № 4), яку вона прийняла та погодилась з даною пропозицією, про що свідчить її підпис в попередженні від 11.03.2019 (а.с.48).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 736-о від 08 травня 2019 року із змінами внесеними наказом № 775-о від 21 травня 2019 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 17 управління з питань виплати пенсій головного управління у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.17,18).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 83 вказаного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України. Відповідно до частини 4 якої у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого припинено державну службу позивача, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно з частинами 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова Пленуму ВСУ) містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до наказу Пенсійного фонду України від 26.10.2018 №179 «Про граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України» було прийнято рішення про граничну чисельність працівників Пенсійного фонду України, що перебачало майбутнє скорочення штату працівників, зміну структури та штатного розпису головного управління.

У зв`язку з затвердження головою правління Пенсійного фонду України штатного розпису головного управління, відповідно до наказу головного управління від 11.03.2019 № 580 «Про штатний розпис головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області» та наказу головного управління від 11.03.2019 року №150-о «Про попередження працівників головного управління» 11.03.2019 р. за №5082/07-01 на ім`я Голови спільного представницького органу трудового колективу головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області було направлено Подання про надання згоди на звільнення працівників головного управління, скорочення посад та наступне вивільнення державних службовців головного управління згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України (а.с.81, 82).

11.03.2019 державних службовців головного управління, зокрема ОСОБА_1 , попереджено про зміни в організації виробництва і праці та про наступне вивільнення 10.05.2019 року з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №17 управління з питань виплати пенсій головного управління відповідно до ст.49-2 КЗпП України. Одночасно позивачу було запропоновано роботу за вакантними посадами в головному управлінні за списком, що додавався, тому ОСОБА_1 погодилась прийняти пропозицію щодо зайняття вакантної посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій головного управління з розташуванням робочого місця на території м.Світловодськ, зазначивши про це в попередженні (а.с.86).

Відповідно до структури Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області станом на 2017 рік загальна штатна чисельність працівників становила 678 осіб, а станом на 2019 рік - 604 осіб.

Аналізуючи структуру та штатний розпис Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, колегія суддів робить висновок, що скорочення чисельності або штату працівників мали місце, про що також було заначено і судом першої інстанції.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з урахуванням положень статті 42 КЗпП України, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

При проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

У відділі з питань виплати пенсій № 17 управління з питань виплати пенсій Головного управління в м. Світловодськ, крім позивача - ОСОБА_1 на посадах головних спеціалістів працювали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_5 . Після проведення процедури скорочення було увільнено двох працівників.

З висновків щодо результатів оцінювання службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорія «Б» або «Д» - середній бал 3,33 було отримано ОСОБА_5 , середній бал 3 - отримано ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з обґрунтуванням даних оцінок «Завдання виконане своєчасно, результати якого повною мірою можна використати в роботі. Робота проводилась ефективно з дотриманням правил етичної поведінки».

При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу на те що відповідач не врахував того що головні спеціалісти відділу з питань виплати пенсій № 17 управління з питань виплати пенсій головного управління ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають повну вищу економічну освіту, ОСОБА_6 має базову вищу технічну освіту, крім того ОСОБА_1 не притягувалась до дисциплінарної відповідальності.

Колегією суддів зазначається, що Управлінням будь яких довідок щодо порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації між працівниками не складалося, не робилася оцінка з яких критеріїв виходило Управління при звільненні позивача при рівних оцінках щодо продуктивності праці.

Також слід зазначати, що дійсно позивачу 11.03.2019 року було запропоновано роботу за вакантними посадами в головному управлінні за списком, що додавався, тому ОСОБА_1 погодилась прийняти пропозицію щодо зайняття вакантної посади головного сцеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій головного управління з розташуванням робочого місця на території м. Світловодськ, зазначивши про це в попередженні про звільнення.

Так, дійсно, в подальшому управлінням протягом терміну встановлено ст..49-2 КЗПП позивачу було запропоновано інші вільні вакантні посади, а саме 09.04.2019 року та 02.05.2019 року, в той же час остання відмовилась від них оскільки вони знаходяться в інших населених пунктах, крім того останньою вже надавалась згода на погодження з пропозицією щодо зайняття вакантної посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій головного управління з розташуванням робочого місця на території м.Світловодськ .

Тобто позивач мала законні очікування щодо подальшого працевлаштування на запропоновану посаду на яку вона погодилась первісно.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відповідачем не було дотримано вимог ст. 42 КЗпП України в частині не проведення порівняльного аналізу кваліфікації працівників для визначення тих, які мають переважне право на залишення на роботі.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведене роботодавцем (Головним управлінням пенсійного фонду України в Кіровогрдаській області) із порушення встановленої процедури, передбаченої ст. 42 КЗпП України, а тому оскаржені накази про звільнення позивача є протиправними та підлягають скасуванню.

Отже, незаконно звільнена із займаної посади ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді аналогічній із посадою з якої його звільнено і яка існує на даний момент.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Повними, фактично відпрацьованими останніми двома місяцями роботи, що передують звільненню позивача з роботи є березень-квітень 2019 року.

Відповідно до довідки Головного управління пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 901 від 16.07.2019 р., яка була надана до суду прешої інстанції, середньоденна заробітна плата позивача становить 616 грн. 52 коп. (а.с. 80).

При цьому колегією суддів зазначається, що вказана довідка була видана без врахування вимог Порядку № 100 , а тому враховуючи довідку про розрахунок середнього заробітку, наданого Управлінням до суду апеляційної інстанції, розмір середньоденного заробітку позивача розрахованого відповідного Порядку № 100 складає 552 грн. 45 коп.

Згідно з листа Мінсоцполітики України від 08.08.2018 №78/0/206-18 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік, кількість робочих днів з 22.05.2019 по 14.08.2019 року становить 59 днів.

При цьому колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що, у відповідності до норм чинного законодавства України, день звільнення працівника є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня.

За змістом оскаржених наказів позивача з займаної посади звільнено з 21 травня 2019 року, вказане також підтверджується відомостями її трудової книжки, копія якої наявна в матеріалах справи.

Таким чином, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за 21 травня 2019року є помилковим.

Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виплати заробітної плати з 22.05.2019 по дату прийняття судового рішення у справі (14 серпня 2019 року) дорівнює 32594,55 грн. (552,45 грн. * 59дні).

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції керувався статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому колегією суддів зазначається, що зазначена норма сформульована так, що відшкодувати моральну шкоду, заподіяну працівникові роботодавцем, можна тільки за наявності трьох життєвих обставин: моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв`язків; необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції стягуючи суму моральної шкоди у розмірі 3000 грн. виходив з того, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо звільнення позивача із займаної посади, спричинило моральні страждання.

В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не надав достатніх доказів щодо наявності в нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, а тому у задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди слід відмовити.

При цьому довідки про тимчасову втрату працездатності у квітні-травні 2019 року, на які позивач посилається як підставу стягнення моральної шкоди, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки ці події мали місце до часу звільнення позивача з роботи.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В матеріалах справи міститься Договір про надання правової допомоги № 137/2019 від 27 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Гармаш і Партнери». Відповідно до пункту 6.1 зазначений договору детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковими угодами до цього договору.

Додатковим договором № 1 до вищевказаного договору від 27 .05.2019 року надані наступні послуги у вигляді: - консультацій у справі про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 500 грн., - підготовки адвокатських запитів до ГУ ПФУ в Кіровоградській області, у розмірі 1500 грн., - підготовка позовної заяви про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у розмірі 4000. Всього - 6000 грн.

Актом виконаних робіт від 20.06.2019 року до вказаного додаткового договору підтверджено отримання вказаних послуг, на підтвердження оплати за вказані послуги надано квитанцію від 27.05.2019 року на суму 6 000 грн.

Крім того додатковим договором № 2 від 31.07.2019 року до договору про надання правової допомоги сторони домовились про участь у судовому засіданні представника позивача у даній справі, вартість послуг складає 1500 грн., на виконання наданих послуг надано акт виконаних робіт від 14.08.2019 року та квитанцію від 31.07.2019 року.

Також додатковим договором № 3 від 13.08.2019 року до договору про надання правової допомоги сторони домовились про участь у судовому засіданні представника позивача у даній справі, вартість послуг складає 1500 грн., на виконання наданих послуг надано акт виконаних робіт від 14.08.2019 року та квитанцію від 13.08.2019 року.

Досліджуючи надані представником позивача документи, суд встановив, що Договором передбачено надання правової допомоги саме у справі про поновлення ОСОБА_1 на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Акти виконаних робіт та квитанції обумовлюють вартість юридичних послуг та порядок розрахунків за правову (правничу) допомогу.

У квитанціях про сплату наданих послуг, в них вказано призначення платежу з посиланням на відповідний Договір та вид послуг.

Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для позивача, суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 9000 грн..

Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що надання послуг за додатковим договором та актом виконаних робіт суперечить переліченим послугам в основному договорі про надання правової допомоги, оскільки ці обставини спростовуються матеріалами справи та змістом самого договору.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Враховуючи те, що наданими до матеріалів справи документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі підтверджено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 9000 грн.

В той же час суд апеляційної інстанції вважає безпідставним стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат, що пов`язані з прибуттям до суду у розмірі 1643 грн, 85 коп., оскільки дані витрати не підтверджуються жодними доказами.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат що пов`язані з прибуттям до суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанову про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. Також рішення підлягає зміні в частині зазначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу та стягнення витрат на правничу допомогу, шляхом викладення третього та п`ятого абзацу його резолютивної частини у новій редакції. В іншій частині оскаржене рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1,2 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 317, 321,322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області - задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3000 грн. та витрат, що пов`язані із прибуттям до суду у розмірі 1643 грн. 85 коп. скасувати та прийняти нову постанову в цій частині, якою відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року змінити, виклавши третій та п`ятий абзаци її резолютивної частини у наступній редакції:

« 3. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2019 року по 14.08.2019 в розмірі 32594,55 грн. (тридцять дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири гривні п`ятдесят п`ять копійок).»

« 4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачені витрати на правничу допомогу у розмірі 9000 грн. (дев`ять тисяч грн.).»

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник