Справа № 580/1042/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1042/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року, суддя Паламар П.Г., у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу,-

У С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просив визнати неправомірними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.10.2018 року №, №, №, рішення № від 19.10.2018 року, вимогу від 19.10.2018 року № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога Головного управління ДФС у Черкаській області не відповідають положенням податкового законодавства.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , як суб`єкт господарювання, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 24.03.2015 року, основний вид діяльності - "Вантажний автомобільний транспорт".

На підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст.20, п. 77.1, п. 77.4 ст. 77 ПК України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.10 року №2464-VI із змінами та доповненнями, наказу Головного управління ДФС у Черкаській області від 09.08.2018 року № 1449 та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2018 рік проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності позивача.

На підставі перевірки складено акт від 02.10.2018 року №489/23-00-13-0214/ про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_1 , з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 24.03.2015 року по 31.12.2017 року, єдиного соціального внеску за період з 24.03.2015 року по 31.12.2017 року.

Документальною плановою виїзною перевіркою встановлені наступні порушення:

1) п. 177.2, пп. 177.4, п. 177.10 ст. 177 ст. 177 Податкового кодексу України в результаті неналежного ведення обліку витрат, що призвело до:

- завищення витрат пов`язаних з придбанням паливно-мастильних матеріалів в сумі 7712765,75 грн., в т. ч. за 2015 рік в сумі 1525489,40 грн., за 2016 рік в сумі 2816142,07 грн., за 2017 рік в сумі 3371134,28 грн.;

- заниження чистого оподатковуваного доходу в сумі 7712765,75 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 1525489,40 грн., за 2016 рік в сумі 2816142,07 грн., за 2017 рік в сумі 3371134,28 грн.

2) п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 1416203,59 грн. в т.ч. за 2015 рік в сумі 302493,85 грн., за 2016 рік в сумі 506905,57 грн., за 2017 рік в сумі 606804,17 грн.

3) пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України, в результаті:

- нараховано 145,01 грн. пені за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб;

- встановлено заборгованість по податку на доходи фізичних осіб станом на 31.12.2017 року в сумі 540 грн.

4) пп.176.2.б п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України, подання Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Форма № 1-ДФ) з недостовірними відомостями.

5) п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,,, Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове страхування" №449, зокрема п. 3 ч. 5 розділу IV, в результаті:

- донараховано єдиного соціального внеску на дохід фізичної особи-підприємця в сумі 170358,16 грн., в т.ч.: за 2015 рік - у сумі 39598,36 грн., за 2016 рік - у сумі 75126,84 грн., за 2017 рік - у сумі 55632,96 грн.

6) пп.1.2. п. 16-1 Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано 45 грн. військового збору.

7) п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військового збору від провадження підприємницької діяльності в сумі 115691,49 грн., в т.ч.: за 2015 рік - у сумі 22882,35 грн., за 2016 рік - у сумі 42 242,13 грн., за 2017 рік - у сумі 50567,01 грн.

8) пп. 198.5, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, що підлягає до сплати на загальну суму 2217007 грн., в тому числі: за серпень 2015 року у сумі 20721 грн, за вересень 2015 року у сумі 55740 грн., за жовтень 2015 року у сумі 112841 грн., за листопад 2015 року у сумі 107000 грн., за грудень 2015 року у сумі 64505 грн., за серпень 2016 року у сумі 157 грн., за вересень 2016 року у сумі 60 грн., за жовтень 2016 року у сумі 82 грн., за листопад 2016 року у сумі 758 грн., за грудень 2016 року у сумі 1601936 грн., за січень 2017 року у сумі 439 грн., за вересень 2017 року у сумі 139 грн., за листопад 2017 року у сумі 1343 грн., за грудень 2017 року у сумі 248961 грн. та завищено податковий кредит на загальну суму 2327 грн., у тому числі: за 2015 рік на 612 грн., за 2017 рік на суму 1715 грн.

9) п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, а саме: не забезпечення зберігання документів, визначених у пункті 44.1 ПК України, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи.

У зв`язку з виявленими порушеннями Головного управління ДФС у Черкаській області винесені податкові повідомлення-рішення від 19.10.2018 року №, №, №, рішення № від 19.10.2018 року та прийнято вимогу від 19.10.2018 року № .

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями, податковою вимогою та рішеннями про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 20.1.4, 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 73.3 ст. 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Приписи п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Отже, зі змісту наведеної статті вбачається, що документальна перевірка може бути плановою або позаплановою, а також виїзною чи невиїзною.

Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Пунктом 78.4 ст. 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав - отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Таким чином, підставою для прийняття контролюючим органом наказу про проведення документальної позапланової перевірки у відповідності до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України має бути, зокрема, отримання податковим органом рішення слідчого судді про призначення перевірки, а не про надання дозволу на проведення перевірки.

Надаючи правовоу оцінку податковому повідомленню-рішенню від 19.10.2018 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 1770254,49 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за період з 24.03.2015 року по 31.12.2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність в сфері вантажних перевезень автомобільним транспортом - 49.41- вантажний автомобільний транспорт. Позивач здійснював діяльність з використанням орендованого транспорту а також з використанням орендованого транспорту з екіпажом. В процесі господарської діяльності позивачем придбавались паливно-мастильні матеріали та запчастини для автомобілів, які останнім використовувались. Вказані суми позивачем відносились до витрат та податкового кредиту.

Відповідачем зазначено, що паливно-мастильні матеріали списуються у розмірі їх фактичної вартості з урахуванням норм витрат ПММ на підставі подорожніх листів (або інших первинних документів), які підтверджують використання ПММ в підприємницькій діяльності. Також зазначає, що позивач, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат вартість використаних паливно-мастильних матеріалів на підставі документально підтверджених первинних документів, зокрема угод, актів виконаних робіт, ТТН, розрахункових документів, тощо.

Обставини щодо факту придбання позивачем паливно-мастильних матеріалів, які в подальшому списувались, актом перевірки не спростовано.

У відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Пунктом 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до п.п. "в" п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, платник податків має право на віднесення до складу витрат адміністративні витрати спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на придбання пально-мастильних матеріалів, за умовами підтвердження таких витрат первинними документами.

З акту перевірки слідує, що контролюючтм органом встановлено завищення витрат позивачем на загальну суму 7712765,75 грн. в т.ч. за 2015 рік 152840, за 2016 рік - 2816142,07 грн. та за 2018 на суму 3 371 134,28.

Відповідачем зазначено, що позивачем до перевірки надано не належним чином оформлені подорожні листи, в яких відсутня інформація щодо маршруту автомобіля, а саме не зазначено місце завантаження та місце розвантаження автомобіля. В зазначеному первинному документі відсутня інформація щодо відстані, пройденої транспортним засобом, в результаті чого неможливо встановити кількість кілометражу, на явку необхідно списати використані паливно-мастильні матеріали. Дата виписки подорожнього листа зазначена декілька днів, тиждень, місяць.

Також до перевірки не надано подорожні листи, товарно-транспортні накладні стосовно автомобілей Mercedes-benz 313 CDI д.н.з. НОМЕР_2 та Renault Premium 400 д.н.з. НОМЕР_3 , а також щодо неможливості підтвердження факту використання Позивачем в господарській діяльності автомобілей, які було орендовано з екіпажом, зокрема Renault Premium 400 д.н.з. НОМЕР_4 . Scania S д.н.з. НОМЕР_5 та Mercedes-benz Vario д.н.з. НОМЕР_6 .

Колегія суддів зазначає, що платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з састиною 6 статті 6 вказаного Закону встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, у межах своєї компетенції, відповідно до галузевих особливостей розробляють на базі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку методичні рекомендації щодо їх застосування.

Відповідно до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 року №1706, було розроблено Методичні рекомендації з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 року №65 (надалі - Методичні рекомендації), які можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов`язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій визначено, що собівартість перевезень (робіт, послуг) - це виражені в грошовій формі поточні витрати транспортних підприємств, безпосередньо пов`язані з підготовкою та здійсненням процесу перевезень вантажів і пасажирів, а також виконанням робіт і послуг, що забезпечують перевезення.

В силу положень п. 30 Методичних рекомендацій до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Відповідно до п. 32 Методичних рекомендацій до статті калькуляції "Прямі матеріальні витрати" включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Згідно з пунктом 4.4 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43, для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах, нормативні витрати палива розраховуються за формулою, яка передбачає, що при виконанні вантажними автомобілями роботи для визначення норми по витратам палива враховується показник загального пробігу автомобіля та показник пробігу з вантажем.

На підтвердження здійснених витрат позивачем надано до матеріалів справи договори оренди та суборенди транспортних засобів, накази про норми витрат пального вантажними автомобілями, акти списання пального, подорожні листи, товарно-транспортні накладні, Акти виконаних робіт по оренді автомобілів з екіпажом, в яких відображено пробіг транспортного засобу.

Щодо доводів відповідача про ненадання деяких подорожніх листів та товарно-транспортних накладних до перевірки колегія суддів зазначає, що контролюючим органом ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що відповідач під час проведення перевірки звертався до позивача із запитом про надання відповідних документів.

Разом з тим, з акту перевірки слідує, що при перевірці документів, на відсутність яких вказував відповідач, досліджено вибірковим методом, а тому перевіркою не було досліджено всіх первинних документів, наданих позивачем.

Щодо посилання відповідача на те, що ТТН, подорожні листи та акти виконаних робіт не містять пробігу автомобілів та використаного пального, то судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем не зазначено в якому нормативно-правовому документі передбачено, що ці документи повинні містити дані про пробіг та кількість використаного пального.

Форма товарно-транспортної накладної визначено у додатку до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом не містить граф про обсяг використаного пального. Також акти виконаних робіт відповідно до Закону України " Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не повинні містити дані про пробіг автомобіля та обсяг використаного майна.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів в Україні щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень" внесено зміни у Закон України " Про автомобільний транспорт", яким виключено положення про необхідність подорожнього листа для водіїв, тому посилання відповідача на відсутність у позивача подорожніх листів, як підставу для неможливості підтвердження використання ПММ в підприємницькій діяльності є безпідставним.

Щодо посилання відповідача на вимогу обов`язковості заповнення усіх реквізитів "Подорожнього листа вантажного автомобіля", затвердженого Наказом №74, колегія суддів зазначає, що господарська операція може супроводжуватися складенням будь-якого первинного документа, який містить обов`язкові реквізити, визначені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". При цьому не всі реквізити такого первинного документа, як подорожній лист, є обов`язковими, а тому якщо в документі не заповнено деякі реквізити, але обов`язкові реквізити заповнено, такий первинний документ не можна визнати недійсним.

Натомість, у кожному подорожньому листі в розділі "Рух пального, літрів" зазначено фактичний розмір витрат пального, в розділі "Робота водія та автомобіля" вказаний пробіг автомобіля, показники спідометра: при виїзді з гаража та при поверненні до гаража, норма витрати пального, ідентифіковано автомобіль, вказано прізвища водіїв що є належним підтвердження використання Позивачем таких паливо-мастильних матеріалів у господарській діяльності та дає можливість встановити обсяги та порядок використання і списання паливо-мастильних матеріалів Позивачем. Зміст товарно-транспортних накладних, в свою чергу дає можливість встановити місце навантаження та розвантаження транспортних засобів, замовника, перевізника та інш.

Як убачається із матеріалів справи, в акті перевірки вчинено запис, що ФОП ОСОБА_1 в 2017 році віднесено до витрат вартість запасних частин та ремонту автомобілів на загальну суму 51950,90, які не підтверджені Актами списання запасних частин, послуг.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстванції, матеріали справи містять, зокрема накладні, акти списання запчастин, а також характер витрат - придбання запасних частин, послуги шиномонтажу та балансування.

Таким чином, позивачем підтверджено зв`язок таких витрат з веденням його господарської діяльності.

Отже, враховуючи вищевикладне, суд першої інтсанції дійшові вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення 19.10.2018 року № є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки доводи відповідача про завищення ФОП ОСОБА_1 суми витрат за 2015 - 2017 роки є пізпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 19.10.2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Вищезазначене податкове повідомлення-рішення прийнято у зв`язку з тим, що перевіркою повноти визначення податкових зобов`язань встановлено їх заниження в сумі 2 214 680 грн. в т.ч. за серпень 2015 в сумі 20721 грн., за вересень 2015 в сумі 55740 грн., за жовтень 2015 в сумі 112841 грн., за листопад 2015 в сумі 107000 грн, за грудень 2015 в сумі 64505 грн., за серпень 2016 в сумі 157 грн., за вересень 2016 в сумі 60 грн., за жовтень 2016 в сумі 82 грн., за листопад 2016 в сумі 758 грн., за грудень 2016 в сумі 1 601 936 грн., за січень 2017 в сумі 439 грн., за вересень 2017 в сум 139 грн., за листопад 2017 в сумі 1343., за грудень 2017 в сумі 248961 грн. по операціях з придбання ПММ, які не використані в господарській діяльності та відсутні у залишку, а також по операціх з придбання автомобільних шин, послуг шиномонтажу та балансування.

Відповідно до підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

У відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Судом пепршої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що податкові накладні виписані постачальниками дизельного пального для позивача містять всі необхідні обов`язкові реквізити. Зауважень до форми та змісту податкових накладних, виписаних постачальниками дизельного пального для ФОП ОСОБА_1 , в акті перевірки контролюючим органом не зазначено.

На підставі даних податкових накладних позивачем правомірно сформовано податковий кредит по отриманих позивачем від постачальників паливно-мастильних матеріалах і запасних частин та належним чином відображено в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди, що не заперечується відповідачем.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується використання ФОП Тертичним ПММ в оподатковуваних операціях у господарській діяльності позивача на підставі податкових накладних, оформлених належним чином, тому доводи податкового органу про неправомірне віднесення позивачем такого податку до складу податкового кредиту у перевіряємий період є безпідставними.

Щодо доводи відповідача про безпідставність віднесення до складу податкового кредиту по операціях з придбання газу скрапленого (автомобільного) в кількості 2017,19 л на загальну суму 20033,13 грн в т.ч. ПДВ 3338,86 грн, колегія суддів вважає їх безпідставними оскільки позивач у своїй господарській діяльності використовував автомобіля ГАЗ, який споживає в т.ч. і газ, що підтверджено матеріалами справи.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.10.2018 року №Ф- на загальну суму 170 358,16 грн та рішення про застосування штрафних санкцій за не своєчасну сплату єдиного внеску № від 19.10.2018 року, колегвія суддів зазначає наступне.

Вказані рішення прийняті відповідачем на підставі того, що, на переконання податкового органу, позивачем порушено вимоги п. 1 ч.2 ст.6 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" (далі Закон №2464-VI) та донараховано сума єдиного внеску складає 170 358,16 грн, що призвело до застосування штрафних санкцій у розмірі, визначеному п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону №2464-VI, що склало 32 468,17 грн.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Частиною 11 ст. 25 Закону України №2464-VI визначено , що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: 1) у разі ухилення від взяття на облік або несвоєчасного подання заяви про взяття на облік платниками єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців", накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 2) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум; 3) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску; 5) за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 6) за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сумм; 7) за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Ті самі дії, вчинені платником єдиного внеску, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом.

Як убачається із матеріалів справи, підставою для донарахування ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування на суму 170 358,16 грн стало збільшення позивачем значення чистого оподаткованого доходу за 2015 - 2017 роки.

Зважаючи, що відповідачем не доведено обгрунтованості прийняття податкового повідомлення-рішення № від 19.10.2016 року та відповідно правомірності формування позивачем витрат за 2015 - 2017 роки, тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від від 19.10.2018 року № та рішення про застосування штрафних санкцій № від 19.10.2018 року є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають скеасуванню.

Крім того, у відповідності до п.16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення, п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід для нарахування податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, нарахування та сплата військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для фізичних-осіб підприємців носить похідний характер від нарахування податку на доходу фізичних осіб, який підлягає до сплати фізичними-особами підприємцями. У разі визнання судом протиправним рішення контролюючого органу щодо донарахування до сплати фізичній особі-підприємцю сум податку на доходи фізичних осіб, протиправним слід визнати також ті рішення контролюючого органу, згідно з якими фізичній-особі підприємцю контролюючим органом були донараховані до сплати суми військового збору, єдиного внеску та штрафних санкцій за несплату військового збору і єдиного внеску, у зв`язку із донарахуванням сум податку на доходи фізичних осіб.

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ФДС у Черкаській області від 19.10.2018 року №, №, №, рішення від 22.10.2018 року № та вимоги від 19.10.2018 року № Ф-.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуванні рішення прийнято відповідачем з порушенням норм чинного законодавства.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Файдюк В.В.

Повний текст виготовлено: 05 листопада 2019 року.