Справа № 120/966/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/966/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Демитор Н.В.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

31 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Зажирко Ю.Д ОСОБА_2

представників відповідачів - Черепащука Р.А., Москаленка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (суддя Демитор Н.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет с про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2017 року на день прийняття рішення у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у зв`язку із незаконним звільненням, він не отримував грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року позовні вимоги позивача задоволено повністю. Стягнено з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) втрачений за час вимушеного прогулу з 19.08.2017 року по 06.06.2019 року в сумі 330 933,29 грн. із відрахуванням загальнообов`язкових до сплати платежів. Рішення в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Зокрема апелянт зазначає, що суд безпідставно посилається на норми матеріального права, які не регулюють сферу порушених правовідносин. Апелянт наголошує, що у спірних правовідносинах між сторонами він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матерального та процесуального права, а тому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представники відповідачів в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23.12.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оброни України укладено Контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Наказом Міністра оборони України № 1097 від 25.12.2015 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом і призначено на посаду начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці.

Наказом Міністра оборони України № 358 від 26.05.2017 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби. На підставі вищевказаного наказу тимчасово виконуючим обов`язки начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління винесено наказ № 111 від 14.06.2017 року про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці з 18.08.2017 року. Не погоджуючись із прийнятими наказами, позивач звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року у адміністративній справі №802/1107/17-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Південно-територіального квартирно-експлуатаційного управління про визнання протиправним та скасування рішення, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018 року та ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019 року наказ Міністерства оборони України №358 від 26.05.2017 року та Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління №111 від 14.06.2017 року визнано протиправними і скасовано, поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року позивачем подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління Одеської області заяви про примусове виконання рішення суду від 19.03.2018 року та виконавчі листи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішення суду не виконано в добровільному та примусовому порядку та у зв`язку з незаконним звільненням позивач не отримував грошове забезпечення за весь період.

В матеріалах справи міститься довідка КЕВ м. Вінниці від 05.12.2018 року № 4410, згідно якої на день звільнення ОСОБА_1 , а саме 18.07.2017 року, його середньомісячне грошове забезпечення як начальника КЕВ м. Вінниці складає 12819,60 грн.

Разом з тим судом встановлено, що заробітна плата (грошове забезпечення) начальника КЕВ м. Вінниці збільшувалось, і відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100), це має бути враховано при визначенні середньомісячного заробітку. Тобто, довідку від 05.12.2018 року відповідачем видано без врахування вимог Порядку № 100.

16.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника КЕВ м. Вінниці про надання довідки про розмір середньої заробітної плати начальника КЕВ м. Вінниці визначену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, за період з серпня 2017 року по березень 2019 року. Проте, листом №1678 від 18.04.2019 року начальник КЕМ м. Вінниці відмовив позивачу у наданні такої інформації.

19.04.2019 року позивач звернувся до КЕВ м. Вінниці з заявою про надання публічної інформації щодо надання публічної інформації щодо структури та окладу грошового забезпечення начальника КЕВ м. Вінниці зі змінами за період з серпня 2017 року по квітень 2019 року та отримав відповідь № 1770 від 26.04.2019 року в якій зазначено, що в період з серпня 2017 року по 2019 рік розмір грошового забезпечення посади начальника КЕВ м. Вінниці збільшувався декілька раз.

Таким чином судом встановлено, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить більшу суму чим яка була на момент виникнення спірних правовідносин.

Позивач з моменту звільнення не отримував грошове забезпечення, а тому зазначені обставини слугували підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в даному випадку позивач у протиправний спосіб був позбавлений можливості працювати та отримувати відповідне грошове забезпечення, внаслідок чого були порушенні його конституційні права. Позбавивши позивача право на працю, відповідач фактично позбавив його можливості на забезпечення достатнього життєвого рівня, що є неприпустимим. Констатувавши протиправну бездіяльність органу державної влади щодо невиконання рішення суду та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, суд прийшов до висновку про обгрунтованість та доведенність позовних вимог позивача.

При прийнятті рішення, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховано висновки Верховного суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, що викладені у постанові від від 31.05.2018р. у справі №823/1023/16.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008 (далі Положення №1153/2008) визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Апелянт, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України є безпідставни.

Проте, в даному випадку колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає, що питання відповідальності за не виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу військовослужбовців, в тому числі за час невиконання рішення суду щодо поновлення на посаді, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому в даному випадку необхідно керуватись приписами КЗпП України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд, який висловив свою думку з цього приводу в постанові від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. Зокрема, у постанові зазначено, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю.

Таким чином, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі положень ст.ст. 235, 236 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Слід зауважити, що законодавство України передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що в порушення вищенаведених норм, відповідачем рішення суду в частині поновлення на посаді, що звернуто до негайного виконання та набрало законної сили, не виконано на день розгляду справи.

Згідно положень статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року по справі №802/1107/17-а не виконане.

Статтею 14 КАС України передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підтверджується факт протиправної бездіяльності органу державної влади щодо невиконання рішення суду та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів вважає обгрунтованим застосування судом першої інстанції при визначенні середнього заробітку позивача правил, закріплених в Порядку обчислення середньої заробітної плати, Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно абз. 1 та абз. 3 до п.3 Порядку № 100 При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 10 Порядку № 100 встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Згідно довідки КЕВ м. Вінниці від 26.14.2019 року №1770 грошове забезпечення начальника КЕВ м. Вінниці з серпня 2017 року по березень 2019 року змінювалось і складало: у період з серпня 2017 року по січень 2018 року грошове забезпечення складало 12802,8 грн., у лютому 2018 року 13395,6 грн., у період з березня по квітень 2018 року 14019,5 грн.; з травня по грудень 2018 року 14591,5 грн. У 2019 році грошове забезпечення начальника КЕВ м. Вінниці складає 19852,25 грн.

За період з 19.08.2017 року по день прийняття рішення у цій справі (06.06.2019 року) кількість робочих днів становить 463, а тому судом першої інстанції вірно визначено, що сума середнього заробітку (грошового забезпечення), яку належить присудити позивачу у зв`язку з вимушеним прогулом та підлягає стягненню за період з 19.07.2017 року по 06.06.2019 року складає 330 933, 29 грн.

Крім того, оскільки на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 07.02.2019 року відкрито виконавче провадження про поновлення полковник ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника КЕВ м. Вінниці, де боржником визначено Міністерство оборони України, середній заробіток (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу в розмірі 330 933, 29 грн. необхідно стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління. Враховуючи положення статті 371 КАС України, до негайного виконання підлягає стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місцяь.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління середнього заробітку (грошового забезпечення) втраченого за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2017 року на день прийняття рішення у справі є обгрунтованими, а дії відповідачів, в даному випадку не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 листопада 2019 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.