Справа № 500/90/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9383/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Хрущ В.Л., час ухвалення судового рішення 12 год 10 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 01 квітня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, якими йому визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 31.08.2018 за №0-1909 на суму 13045,76 грн та №0-1909 на суму 5024,00 грн.

Позов мотивований тим, що оспорювані рішення прийняті з порушенням вимог п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, оскільки отримані після 01.07.2018, зокрема, 18.09.2018. Крім цього, рішення органу місцевого самоврядування від 05.07.2016, яким встановлені місцеві податки і збори та акцизний податок на 2017 рік, до якого були внесені зміни рішенням від 09.07.2017, мало б застосовуватися контролюючим органом у 2018 році. Також, контролюючим органом помилково віднесено будівлі до категорії об`єктів оподаткування, які не мають пільг зі сплати податку. Покликаючись на постанову Верховного Суду від 31.01.2018 по справі №822/2624/16, позивач зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, зокрема, у разі наявності у власності фізичної особи нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, яке відноситься до будівель промисловості.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що доводи позивача про неможливість застосування рішення Великобережецької сільської ради №273 від 09.02.2017 у 2017 році є необґрунтованими, при цьому покликається на п.4 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VІІІ від 20.12.2016, відповідно до якого для органів місцевого самоврядування відсутні обмеження щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Стосовно доводів позивача про несвоєчасність формування оспорюваних рішень, відповідач зазначає, що наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення не впливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки і не є підставою для визнання оспорюваних податкових повідомлень-рішень протиправними, а лише звільняє від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. Стосовно доводів позивача про класифікацію «будівлі ангару» та «їдальні-гаража» як будівель промисловості, які звільняються від оподаткування, відповідач зазначає, що застосування п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Стосовно доводів позивача про віднесення «будівлі ангару» та «їдальні-гаража» до господарських (присадибних) будівель, відповідач зазначає, що позивач не зареєстрований як господарюючий суб`єкт, будівлі, які йому належать є єдиними будівлями на земельній ділянці, тобто належать до присадибних або господарських будівель. Пільг з податку, що сплачується на відповідній території з цих об`єктів нежитлової нерухомості, для нього не встановлено. У зв`язку з чим, необхідно застосовувати ставку податку у розмірі 0,4 відсотка від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного року, зазначеної у рішенні Великобережецької сільської ради №273 від 09.02.2017.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Кущик А.Ю., яка підтримала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2 В.В ОСОБА_3 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові будівлі, а саме : ангар, загальною площею 1019,2 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва на право власності від 02.11.2015, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 06.11.2018 та їдальня-гараж, загальною площею 392,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва на право власності від 02.11.2015, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 06.11.2018.

31.08.2018 на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України контролюючим органом було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-1909, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 5024 грн за податковий період 2017 рік та податкове повідомлення-рішення №0-1909, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 13 045,76 грн за податковий період 2017 рік.

Описані вище податкові повідомлення-рішення отримані ОСОБА_1 18.09.2018, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень та не заперечується сторонами.

Не погодившись з прийнятими щодо нього податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав на них скаргу від 11.10.2018, у якій зазначив, що контролюючий орган неправомірно застосував ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,4% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року та відніс належні позивачу нежитлові будівлі ангару та їдальні-гаража до виду «інші будівлі».

Рішенням ДФС України №ІД/99-99-11-05-01-14 від 07.12.2018 оспорювані позивачем податкові повідомлення-рішення були залишені без змін, а скарга без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції, відхиляючи доводи відповідача з покликанням на Закон України «Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VІІІ від 20.12.2016, вказав, що мораторій на обмеження для органів місцевого самоврядування щодо рішень про встановлення місцевих податків та зборів, який визначений пунктом 3 цього Закону стосується лише рішень, якими встановлено такий вид місцевого податку, як плата за землю та жодним чином не стосується рішень органів місцевого самоврядування щодо встановлення такого виду податку як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і рішень щодо зміни ставок такого виду податку. Рішення Великобережецької сільської ради №273 від 09.02.2017 було прийняте після 25.12.2016, що передує звітному 2017 року, а тому могло бути застосоване лише з урахуванням положень того Закону, на виконання якого воно було прийняте, а саме Закону України №1797-VІІІ від 21.12.2016 «Про внесення змін до ПК України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні». Також, суд першої інстанції вказав, що відповідач не надав, а суд не здобув доказів оприлюднення рішення Великобережецької сільської ради №273 від 09.02.2017 у визначений Законом спосіб. Крім того, контролюючий орган порушив граничний строк прийняття оспорюваних рішень. Звернув суд першої інстанції увагу також на неможливість застосування до спірних правовідносин положень п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, оскільки дана норма набрала чинності з 01.01.2018, а тому застосуванню підлягав п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 цього Кодексу.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, яким, зокрема, статтю 266 ПК України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За змістом п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 цього Кодексу (в редакції, чинній на 01.01.2015) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 4 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VIII від 20.12.2016, встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги п.п.4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4 п.п.12.3.4 п.12.3 п.п.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2017 році зупинено дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, а відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім цього, п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України передбачено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, ПК України встановлено обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 09.02.2017 Великобережецькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області прийнято рішення №273 «Про внесення змін до рішення сесії від 05.07.2016 за №133 «Про встановлення місцевих податків і зборів та акцизний податок на 2017 рік».

Вказаним рішенням Великобережецької сільської ради, з покликанням на положення Закону України «Про місцеве самоврядування», Податкового кодексу України та з метою приведення місцевих податків і зборів у відповідність до Закону України №1797-VIII від 21.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні»,- встановлено нові ставки місцевих податків, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, за 1 кв.м. загальної площі об`єкта: «інші будівлі» в розмірі 0,4% мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового).

Крім того, сільською радою не було порушено термінів встановлення ставок податків на нерухоме майно, адже рішення сільською радою прийнято 05.07.2016, а у рішенні від 09.02.2017 Великобережецька сільська рада зазначила, що дане рішення прийняте, в тому числі, на підставі п.265.5 ст.265 ПК України. Саме в цьому пункті визначено ставку податку для об`єктів житлової/нежитлової нерухомості, в межах якої органи місцевого самоврядування їх встановлюють.

Стосовно доводів позивача про класифікацію «будівлі ангару» та «їдальні-гаража» як будівель промисловості, які звільняються від оподаткування, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що застосування п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Однак, нежитлові будівлі, зокрема, «будівлі ангару» та «їдальні-гаража» належать ОСОБА_4 на праві власності як фізичній особі і який не є господарюючим суб`єктом, а відтак, в даному випадку неможливе застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта щодо належності вказаних об`єктів нерухомого майна до споруд сільськогосподарської діяльності, оскільки даний факт не підтверджується правовстановлюючими документами на ці об`єкти, а експертний висновок ПП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» АС2 № НОМЕР_1 не може змінювати цільове призначення споруд.

Щодо доводів позивача про несвоєчасність формування оспорюваних рішень згідно пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, колегія суддів зазначає, що наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення не впливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки і не є підставою для визнання їх протиправними, а лише звільняє особу від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За змістом п.30 Рішення ЄСПЛ у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Відповідно до п.29 Рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим таке підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами його перегляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року по справі №500/90/19 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 05.11.2019.