Справа № 0940/2341/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/7451/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, ухвалене суддею Біньковською Н.В. у м. Івано-Франківську о 16 год. 47 хв. у справі № 0940/2341/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національне агентство України з питань державної служби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17.09.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.09.2018 року до дня поновлення на роботі та всіх інших передбачених законом виплат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.09.2018 року Державна служба України з питань праці видала наказ № 60-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ». Позивачка вважає, що її протиправно, в період тимчасової непрацездатності, звільнено з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області на підставі частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу», за угодою сторін, при цьому позивачка бажання звільнятися не виявила, заяви про звільнення у вересні 2018 року не подавала, ніяким іншим чином з посадовими особами Держпраці згоди про припинення державної служби не досягла.

З цих підстав позивачка вважає, що наказ відповідача про звільнення з роботи є протиправним і таким, що порушує право позивачки на працю. Захист порушеного права, на думку позивачки, можливий шляхом визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи; поновлення на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.09.2018 року до дня поновлення на роботі та всіх інших передбачених законом виплат.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17.09.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2018 року.

Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199750,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16575,00 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області та в частині стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 25850,00 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили відповідачі, Державна служба України з питань праці та Управління Держпраці в Івано-Франківській області, подавши апеляційні скарги в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, Державна служба України з питань праці зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про задоволення позову. Таку позицію відповідач пояснює тим, що наказ № 60-кт від 17.09.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », Державна служба України з питань праці прийняла на підставі особисто поданої позивачкою на ім`я голови Державної служби України з питань праці заяви про звільнення за угодою сторін, без поставлення дати написання заяви та зазначення в тексті заяви дати звільнення за угодою сторін. Відповідач зазначив, що на прохання працівників вказати в тексті заяви дату звільнення позивачка відмовилась, про що складено акт відмови. В той самий день між головою Держпраці та позивачкою досягнуто згоди про звільнення з 18.09.2018 року, про що свідчить власноруч проставлена на заяві позивачки резолюція голови Держпраці з відміткою «Дем`яненко до відповідної роботи». На виконання вимог статті 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» звільнення позивачки погоджено із Міністерством соціальної політики України. Відповідач вказав, що з 18.09.2018 року позивачку звільнено з посади, 18.09.2018 року позивачка ознайомилась із наказом про звільнення, про що свідчить її особистий підпис. Відповідач стверджує, що відсутність на заяві про звільнення дати звільнення не є безумовною підставою для висновку про недосягнення сторонами угоди на припинення трудового договору, оскільки такої умови не містить диспозиція частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу», пункт 1 статті 36 КЗпП України, на відміну від розірвання трудового договору за ініціативою працівника. Відповідач звернув увагу на те, що позивачка власноруч підписала заяву про звільнення, а тому саме від неї залежало зазначення дати звільнення. Також вказав, що позивачка відмовилась отримувати трудову книжку, про що складено акт відмови. З приводу перебування позиваки під час звільнення на лікарняному, відповідач зазначив, що позивачка 17.09.2018 року та 18.09.2018 року, згідно з табелем обліку використання робочого часу перебувала на робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки.

Відповідач вважає, що звільнення позивачки відбулось в спосіб та порядку визначеному чинним законодавством України.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, Управління Держпраці в Івано-Франківській області зазначає те, що 04.09.2018 року позивачка дійсно перебувала у м. Київ, про що нею подано звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 424 від 10.09.2018 року, після повернення продовжила виконувати свої посадові обов`язки. Крім того, управління вважає, що позивачка пропустилао строк звернення до суду.

Позиція третьої особи у справі зводиться до того, що за наслідками розгляду скарги позивачки щодо порушення посадовими особами Держпраці положень Закону в частині застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді догани за неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів виконавчої влади, звільнення з посади та ненадання відпустки, Національне агентство України з питань державної служби провело позапланову виїзну перевірку у Державній службі України з питань праці і встановило, що суб`єкт призначення не прийняв рішення про надання згоди на звільнення позивачки, а лише надав доручення опрацювати заяву про звільнення. На заяві про звільнення відсутня дата складання такої заяви, не вказаний строк взаємної домовленості із суб`єктом призначення про звільнення за угодою сторін. На підставі встановлених обставин, Національне агентство України з питань державної служби, зробило висновок про порушення законодавства про державну службу в частині звільнення позивачки із займаної посади за угодою сторін, що викладено у довідці від 20.11.2018 року № 45/8. Національне агентство України з питань державної служби запропонувало відповідачу розглянути питання щодо скасування оскарженого наказу про звільнення, на що відповідач не погодився та заперечив висновки перевірки.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що в травні 2015 року ОСОБА_1 призначена на посаду заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

ОСОБА_1 на ім`я голови Державної служби України з питань праці ОСОБА_2 написала заяву про звільнення з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області за згодою сторін, без дати її написання та бажаної дати звільнення.

На заяві голова Державної служби України з питань праці ОСОБА_3 Р ОСОБА_4 Т. наклав резолюцію « ОСОБА_5 для відповідної роботи».

03.09.2018 року ОСОБА_1 подала заяву про відкликання заяви про звільнення, в якій зазначила те, що наміру звільнятися немає.

17.09.2018 року голова Державної служби України з питань праці видав наказ № 60-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківські області з 18.09.2018 року відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу», за угодою сторін.

Підставами для звільнення вказано: заяву ОСОБА_1 , лист погодження Міністерства соціальної політики України від 13.09.2018 року № 17670/0/2-18/30.

18.09.2018 року начальник Управління Держпраці в Івано-Франківській області наказом від № 201-к оголосив наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17.09.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно з листками непрацездатності позивачка перебувала на лікуванні у період з 17.09.2018 року по 11.10.2018 року, з 12.10.2018 року по 19.10.2018 року, з 22.10.2018 року по 09.11.2018 року, з 12.11.2018 року по 30.11.2018 року, з 03.12.2018 року по 12.12.2018 року.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та відповідач не досягнули згоди щодо припинення трудового договору, не визначили дату звільнення, а позивачка не виявила бажання звільнитися з посади. Ці обставини, на думку суду першої інстанції, позбавляють роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

За змістом статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Згідно з частиною 3 статті 5 вказаного Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини 1 якої визначено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківські області, апеляційний суд встановив, що вказана заява не містить дати її написання та узгоджену дату звільнення. Крім того, апеляційний суд встановив, що позивачка не виявила бажання на звільнення з посади, оскільки до винесення відповідного наказу подала заяву про відкликання заяви про звільнення з посади за угодою сторін.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, унеможливлюють звільнення позивачки з посади за угодою сторін.

Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Апеляційний суд вважає, що позивачка звільнена з посади незаконно, а тому підлягає поновленню на попередній посаді.

Згідно з статтею 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Апеляційний суд перевіривши розрахунок середнього заробітку час вимушеного прогулу зазначає те, що суд першої інстанції провів його правильно.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, в силу приписів частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Оцінюючи критерії співмірності судових витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначає те, що відповідно до приписів статті 12 КАС України ця справа є складною, оскільки ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» є службовою особою, яка займає відповідальне становище.

Відповідно до детального опису наданих послуг до договору про надання правової допомоги, адвокатським об`єднанням «Вайз Солюшнс» в особі адвоката Борис Л.Л. надано наступні юридичні послуги:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень, узгодження правової позиції клієнта по справі 1 година, вартість 2100 грн.;

- складання процесуальних документів, а саме відповіді на відзив та додаткових пояснень 2 години, вартість 4200 грн.;

- складання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу від 01.02.2019 року, заяви про повернення додаткових пояснень відповідача від 11.02.2019 року, клопотання про витребування доказів від 22.02.2019 року 1,5 години, вартість 1275 грн.;

- участь адвоката у судових засіданнях: 04.02.2019 року, 25.02.2019 року, 18.03.2019 року, 22.04.2019 року, 03.05.2019 року 5 судоднів, вартість 7500 грн.

Надання наведених вище послуг підтверджено документально, послуги оплачено згідно з квитанціями від 04.02.2019 року, 19.03.2019 року, 11.04.2019 року, 02.05.2019 року, 23.05.2019 року на суму 7000,00 грн., 1475,00 грн., 3600,00 грн., 3000,00 грн., 1500,00 грн., відповідно.

Відповідачі не навели обґрунтованих доводів з приводу того, що витрати позивачки на правову допомогу не відповідають критеріям співмірності.

Таким чином, судові витрати позивачки за надання правової допомоги адвокатом в суді першої інстанції, суд першої інстанції визначив правильно в сумі 16 575 грн.

Що стосується витрат за надання правових послуг адвокатом у суді апеляційної інстанції, які визначені у рахунку-фактурі № 08-2/19 від 19 серпня 2019 року, то апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до детального опису наданих послуг до договору про надання правової допомоги, адвокатським об`єднанням «Вайз Солюшнс» в особі адвоката Борис Л.Л. надано наступні юридичні послуги:

- складання відзиву на апеляційні скарги 4,5 години, вартість 9450 грн.;

- участь в судовому засіданні 20.08.2019 року 1 судодень, вартість 1500 грн.

Надання наведених вище послуг підтверджено документально, послуги оплачено згідно з квитанцією від 20.09.2019 року № 0.0..1 в сумі 10950 грн.

Таким чином, судові витрати позивачки на правову допомогу зазначені в рахунку-фактурі № 08-2/19 від 19 серпня 2019 року необхідно відшкодувати в сумі 10950 грн.

Виходячи з наведених міркувань, апеляційний суд дійшов висновку про те, що витрати позивачки на правову допомогу необхідно відшкодувати всього в сумі 27525 грн.

Оскільки, суд першої інстанції правильно визначився щодо судових витрат на правову допомогу, які необхідно відшкодувати за участь адвоката в суді першої інстанції, то на користь позивача додатково належить стягнути розмір витрат на правову допомогу за участь адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 10950 грн.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в справі № 0940/2341/18 без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 10950 (десять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
Р. П. Сеник
Повний текст постанови складений 06.11.2019 року