Справа № 826/18626/16
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2018-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Київ №826/18626/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді - Костенка Д.А., суддів: Донця В.А., Шрамко Ю.Т.,

при секретарі судового засідання Вовк І.Р.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 та його представника - Бодні І.О. ,

представника відповідача - Молчанової Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) про скасування рішення, поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016р. позивач звернувся до суду з позовом до ДФС, в якому просить:

1) визнати протиправним і скасувати наказ ДФС від 23.09.2016 №3241-о;

2) поновити позивача на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною займаній ним станом на 23.09.2016 посаді, днем 23.09.2016;

3) зобов`язати відповідача прийняти наказ про поновлення позивача на попередній роботі з 23.09.2016 та невідкладно допустити позивача до роботи;

4) стягнути з ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2016 по дату поновлення на роботі.

У зв`язку із припиненням повноважень судді, в провадженні якого перебувала дана адміністративна справа і не була ним розглянута, та згідно з протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями вищевказана адміністративна справа передана на розгляд судді Костенку Д.А. Розгляд справи розпочався спочатку.

Підставою позову є порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України при звіль-ненні позивача, оскільки його не було попереджено про наступне звільнення і не запропоно-вано інших рівнозначних або інших вакантних посад у структурі ДФС, порушенням вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, оскільки йому не було видано наказ і не проведено розрахунок при звільненні, порушенням вимог ст.ст. 3, 24 Закону України "Про відпустки", оскільки свого волевиявлення на заміну відпустки грошовою компенсацією він не надавав. За цих обставин вважає своє звільнення незаконним, тому згідно із ст. 235 КЗпП України він повинен бути поновлений.

Відповідач подав заперечення, в яких просить відмовити в позові з підстав правомір-ності звільнення позивача, оскільки після попередження про наступне звільнення у зв`язку із зміною організаційної структури та скорочення штатної чисельності ДФС і пропозиції вакантних посад у штатному розписі ДФС позивач від такої пропозиції відмовився, про що 01.07.2016 складено акт.

Під час розгляду справи позивач і його представник підтримали позов.

Представник відповідача позов не визнала.

За клопотанням позивача судом допитано в якості свідка директора Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС ОСОБА_3 .

Свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , яких суд викликав за клопотанням позивача, не прибули до судового засідання на виклик суду, вжиті судом заходи процесуального примусу, а саме привід, органами Національної поліції не виконаний. З`ясовуючи відповідно до ст. 206 КАС України питання про можливість продовження розгляду справи без вказаних свідків, позивач і відповідач погодилися, у зв`язку з чим суд не вживав подальших заходів щодо їх виклику.

Заслухавши сторін і покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач з 31.10.2014 проходив державну службу на посаді заступника начальника управління - начальника відділу перевірки дотримання митного законодавства управління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопо-рушенням ДФС, що визнається сторонами і підтверджується копією наказу ДФС від 31.10.2014 №1139-о (т. 1 а.с. 34).

Наказом ДФС від 23.09.2016 №3241-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", копія якого наявна у справі (т. 1 а.с. 93), позивача було звільнено із займаної посади з 23.09.2016 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889) із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та грошової компенсації за невикористані 57 календарних днів основної щорічної відпустки за періоди роботи у 2014-2016рр.

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження публічної служби і стосуються правомірності звільнення особи з державної служби.

Згідно із ст. 83 Закону №889 (у редакції, чинній на час звільнення позивача) державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889 передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону №889 процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілю-вання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, відповідно до наведених положень Закону №889 і КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові рівноцінні вакантні посади, а, уразі відсутності таких, вакантні посади, які відповідають кваліфікації працівника, тобто вжити заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Обставина скорочення чисельності і введення в дію нової структури апарату ДФС визнається сторонами і підтверджується наявними у справі копіями наказів ДФС від 23.07.2015 №535, від 12.08.2015 №598, від 30.12.2015 №1022 (т. 1 а.с. 7-33, 61-92), зокрема пп. 3.16 наказу ДФС від 30.12.2015 №1022 передбачено реорганізувати Департамент протидії митним правопорушенням (48 шт. од.) у Департамент боротьби з митними правопоруше-ннями (34 шт. од.) та скорочення його штатної чисельності на 14 шт. од. (т. 1 а.с. 77). Крім цього, наказом ДФС від 12.09.2016 №763 (т. 1 а.с. 169-173) внесено зміни до наказу ДФС від 30.12.2015 №1022, п. 3.1 якого вирішено ліквідувати Департамент боротьби з митними правопорушеннями (34 шт. од.) та управління профілювання митних ризиків Департаменту організації митного контролю (11 шт. од.), утворивши на їх базі та за рахунок вивільненої чисельності Департамент організації протидії митним правопорушенням (45 шт. од.).

Водночас, обставини виконання вимог п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону №889 і ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, а саме пропозиція позивачу іншої рівноцінної посади або посади відпо-відно до його кваліфікації та відмова останнього від такого переведення, відповідачем, який заперечує проти позову, не доведені відповідними доказами, зважаючи на наступне.

Згідно з копією попередження про наступне вивільнення позивача з 01.09.2016, підпи-саного директором Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС ОСОБА_6 від 01.07.2016 (т. 1 а.с. 94, 95), у переліку запропонованих посад зазначено посади головних державних інспекторів (ревізорів-інспекторів) у відділі документообігу вхідної/ви-хідної кореспонденції, відділі експлуатації майна, відділі управління майном та соціального забезпечення, відділі організації та проведення заходів, відділі податкового співробітництва відділі координації та аналізу, аналітичного відділу, відділу супроводження діяльності територіальних органів з проактивного та факторингового аналізу, відділі нормативно-експертного забезпечення правової роботи, відділі організації роботи територіальних органів по супроводженню податкових спорів, відділу організації правового супроводження іншої категорії справ, відділі нормативного забезпечення, оскарження та консультування на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Як вбачається, запропоновані посади не пов`язані з митним законодавством, зовніш-ньоекономічною діяльністю чи протидією митним правопорушенням, не відповідають рівню і повноваженням позивача, який, як встановлено судом, обіймав посаду заступника началь-ника управління - начальника відділу перевірки дотримання митного законодавства управ-ління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням.

Представник відповідача не обґрунтувала цей доказ в аспекті підтвердження ним факту пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади або посади відповідної кваліфікації та не спростувала доводів представника позивача про протилежне, які він навів у відповіді на заперечення (відзив) відповідача від 19.02.2018 (т. 1 а.с. 147-150).

Під час судового засідання 22.01.2018 суд запропонував представнику відповідача надати докази, які б підтверджували відсутність в апараті ДФС інших вакантних посад, що відповідали рівню або кваліфікації позивача, на час попередження його про звільнення.

Надані представником відповідача з клопотанням про приєднання документів від 20.02.2018 №52/99-99-10-03-18 (т. 1 а.с. 157, 158) копії положення про відділ перевірки дотримання митного законодавства від 18.11.2014, начальником якого працював позивач, положень про Департамент аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням ДФС від 18.11.2014, про Департамент організації митного контролю ДФС від 06.05.2016, про Департамент боротьби із митними правопорушеннями ДФС від 06.05.2016 і наказів про їх затвердження, копії штатних розписів ДФС на 2015р., копії наказів ДФС від 23.07.2015 №535, від 12.08.2015 №598, від 02.11.2015 №834, від 30.12.2015 №1022, від 12.09.2016 №736, таких відомостей не містять, тому не є належними доказами у цьому аспекті.

Також, представником відповідача з клопотанням про надання документів, прийнятим судом під час судового засідання 04.04.2018 (т. 3 а.с. 248), надано отриману нею копію листа директора Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС ОСОБА_3 від 06.03.2018 №396/99-99-04-01-01-18 з додатками до нього (т. 3 а.с. 249-258). Зокрема додано на паперовому носії (формату А4) машинописний текст із заголовком: "Вакансії", написом від руки "з 01.07.16 по 27.09.16", в якому зазначається про наявність ряду вакантних посад начальника управління, заступників начальника управління - начальників відділу, начальників відділів, заступника начальника відділу, головних державний інспекторів і головного державного ревізора-інспектора відповідних структурних підрозділів ДФС (т. 3 а.с. 250), а також копії наказів ДФС від 06.09.2016 №3103-о, від 22.08.2016 №2994-о, від 13.09.2016 №3157-о, від 13.09.2016 №3153-о і витягу з наказу ДФС від 01.04.2016 №1150-о про переведення працівників (т. 3 а.с. 254-258).

Відповідно до ст. 94 КАС України письмовими доказами є документи (крім електро-нних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом (ч. 2). Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч. 5).

Як визначено у п. 1 ст. 1 Закону України від 02.10.1992 №2657-XII "Про інформацію" документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Як визначено у ДСТУ 2732-94 "Діловодство та архівна справа. Терміни та визна-чення", затвердженому Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 №97, документ - це матеріальний об`єкт, що містить у зафіксованому вигляді інформацію, оформлений у зведеному порядку і має відповідно до чинного законодавства юридичну силу.

Додаток до клопотання (т. 3 а.с. 250) не містить жодних реквізитів документу (оригінал чи копія) і представник відповідача не пояснила суду ким і коли він складений, зазначивши лише те, що його отримано у додатках до листа Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС від 06.03.2018 №396/99-99-04-01-01-18.

За цих обставин у суду відсутні підстави вважати даний додаток документом, а відтак цей додаток не є письмовим доказом у справі у розумінні ст. 94 КАС України, тому суд не бере його до розгляду при вирішенні справи.

Щодо наданих копій наказів ДФС, то наказ від 06.09.2016 №3103-о, витяг з наказу від 01.04.2016 №1150-о, від 13.09.2016 №3157-о стосуються переведення працівників з посади головного державного інспектора одного структурного підрозділу на таку ж посаду в інший структурний підрозділ, що ніяким чином не доводить рівноцінність цих посад або відповід-ність їх кваліфікації позивача і відсутність інших посад відповідної кваліфікації.

Копії наказів від 22.08.2016 №2994-о і від 13.09.2016 №3153-о стосуються переве-дення працівників з посади начальника управління на посаду начальника відділу та з посади начальника відділу на посаду заступника начальника управління - начальника відділу, а відтак вони підтверджують наявність на час попередження позивача (01.07.2016) у штаті ДФС рівноцінних вакантних посад начальника відділу і заступника начальника управління - начальника відділу, які могли бути запропоновані позивачу. Проте, такі посади не були зазначені у попередженні від 01.07.2016, а інших доказів їх пропонування позивачу представник відповідача не зазначила і до суду не надала.

Суд вважає, що попередження від 01.07.2016 не підтверджує факт пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади або посади відповідної кваліфікації.

З огляду на відсутність у відповідача аргументованих доводів і доказів, які б свідчили про те, що кваліфікації позивача відповідають саме запропоновані у попередженні від 01.07.2019 посади головних державних інспекторів (ревізорів-інспекторів), зважаючи на недоведеність відповідачем відсутності в апараті ДФС інші відповідних кваліфікації позива-ча вакантних посад і беручи до уваги надані відповідачем копії наказів ДФС від 22.08.2016 №2994-о і від 13.09.2016 №3153-о, які свідчать про наявність у штаті ДФС на час попере-дження позивача, принаймні двох рівноцінних вакантних посад, які могли бути запропоно-вані позивачу, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем виконання ним вимог п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону №889 і ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, а відтак і про незаконність звільнення позивача, здійсненого із порушенням встановленого законом порядку.

Щодо стверджуваної позивачем сумнівності повідомлених відповідачем обставин по-передження позивача про наступне звільнення і відмови позивача від запропонованих йому посад, оскільки, як пояснив позивач, 01.07.2016 він був відсутній в адміністративному приміщенні ДФС, суд зважає на наступне.

Згідно з наданою представником відповідача копією довідки від 29.01.2018 про реєстрацію входу/виходу позивача до адміністративної будівлі ДФС за період з 30.06.2016 по 05.07.2016 (т. 3 а.с. 251) вхід та вихід позивача 01.07.2016 до адміністративної будівлі ДФС не зафіксований, що, на думку представника відповідача, не перешкоджало проходу через автопарк. Крім того, представником відповідача надано копію табелю обліку використання робочого часу за липень 2016р. (т. 3 а.с. 252, 253), згідно з яким позивач обліковувався 01.07.2016 на роботі.

Свідок ОСОБА_3 засвідчила про те, що 01.07.2016 особисто попереджала пози-вача про його наступне звільнення і зазначала йому про вакантні посади, від яких він відмовився, про що нею, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 складено акт від 01.07.2019.

Позивач не заявив клопотання про допит його в якості свідка, не спростував можли-вість входу до адміністративної будівлі ДФС через автопарк, не зазначив суду осіб, які могли його бачити 01.07.2016 і засвідчити це у судовому засіданні як свідки, не зазначив інших засобів доказування, які могли б підтвердити його відсутність 01.07.2016 у приміщенні ДФС.

За таких обставин, суд віддає перевагу показам свідка, які спростовують доводи позивача щодо сумнівності його попередження про звільнення 01.07.2016.

Проте, оскільки суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту пропо-зиції позивачу іншої рівноцінної посади або посади відповідної кваліфікації, то доведення цього попередження до відома позивача не свідчить про належне дотримання відповідачем порядку звільнення позивача, визначеного п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону №889 і ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Отже, оскільки позивача звільнено з порушенням встановленого законом порядку, чим порушено його право на працю, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання протиправ-ним і скасування наказу відповідача у частині звільнення позивача з посади.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незакон-ного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового регулювання належним способом захисту порушеного права по-зивача є поновлення його на посаді, з якої його було звільнено. При цьому відсутність на час вирішення справи судом посади і структурного підрозділу, з якої було звільнено позивача, не є перешкодою для виконання цього рішення, належним способом виконання якого є віднов-лення цієї посади.

Зважаючи на викладене, суд, вирішуючи вимогу позивача про поновлення його роботі, вважає, що вказана вимога підлягає задоволенню у частині поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено, з 23.09.2016.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Період, за який позивачу необхідно здійснити виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 23.09.2016 по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі - 24.10.2018 становить 521 робочий день.

Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчис-лення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 307363,95 грн. (589,95 грн. х 521 роб. днів), де 589,95 грн. - середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до довідки ДФС від 02.03.2017 №149 (т. 1 а.с. 124), без урахування податків і зборів.

Вимога про зобов`язання відповідача прийняти наказ про поновлення позивача на попередній роботі з 23.09.2016 та невідкладно допустити позивача до роботи не підлягає задоволенню, зважаючи на те, що вчинення відповідачем таких дій випливає із самого рішення і є, фактично, заходами виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, то за звичайних обставин, які мають місце у даній справі, додаткова регламентація вчинення відповідачем таких дій не потребується.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України і ст.ст. 3, 24 Закону України "Про відпустки" суд відхиляє, оскільки вони не стосуються суті спору про поновлення позивача на посаді, порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, і меж позовних вимог.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про часткову обґрунто-ваність позову і наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині, зазначеній судом вище.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку з чим судові витрати з відповідача не стягуються.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби. А тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 241-246, 250, 371, пп. 10 п. 1 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 23.09.2016 №3241-о у частині звільнення позивача ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу перевірки дотримання митного законодавства управління аналітичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Державної фіскальної служби України.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управ-ління - начальника відділу перевірки дотримання митного законодавства управління аналі-тичної роботи у сфері ЗЕД Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопору-шенням Державної фіскальної служби України з 23.09.2016.

4. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 307363,95 (триста сім тисяч триста шістдесят три гривні 95 копійок) за період з 23.09.2016 по 24.10.2018.

5. Рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та у частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12978,90 грн. (дванадцять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім гривень 90 копійок) допустити до негайного виконання.

6. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову в іншій частині.

Позивач: ОСОБА_1 ;

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державна фіскальна служба України;

04655, м. Київ, Львівська площа, 8, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: В.А. Донець

Ю.Т. Шрамко