Справа № 160/4530/19
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2019 року Справа № 160/4530/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суду у складі головуючого судді Бондар М.В., розглянувши у спрощеному провадженні (письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
20.05.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач-1), ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивач-2) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач), у прохальній частині якої позивачі просять суд, з урахуванням уточненої позовної заяви:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_2 ;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу, зазначеного у трудовій книжці та застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру з дати звернення 25.02.2019 року на визначений пенсіонером банківський рахунок;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2 з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу, зазначеного у трудовій книжці та застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру з дати звернення 25.02.2019 року на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №160/4530/19 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Розпорядженням керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 року №1076д призначено повторний автоматизований розподіл справи №160/4530/19, у зв`язку із відрахуванням судді ОСОБА_3 зі штату суду, за наслідками якого 26.09.2019 року справу №160/4530/19 передано судді Бондар М.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 року прийнято адміністративну справу №160/4530/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
В обґрунтування позову зазначено, що представником позивачів за наявності законних підстав були подані заяви та всі необхідні документи для призначення пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Відповідач надав відповіді на звернення представника позивачів, у яких зазначив, що до заяв для призначення пенсії необхідно надати довідку, що підтверджує місце проживання позивачів на території держави Україна. Позивачі не погоджуються з такими відповідями відповідача, так як останні порушують законні права та інтереси позивачів на отримання пенсії та суперечать вимогам чинного законодавства.
Представник ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надав до суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, оскільки представником позивачів не були надані документи, передбачені пунктом 2.22 Порядку № 22-1 щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України. Отже, на думку відповідача, позивачами подано заяви не за місцем проживання (реєстрації) та недотримано порядку звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеного чинним законодавством. Також, у постанові Пенсійного фонду України «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій» від 14 грудня 2015 року № 25-1 чітко зазначено, що із заявами про призначення пенсії незалежно від території обслуговування таких органів можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в перелічених адміністративно-територіальних одиницях держави України. Позивачі, як громадяни України жодним чином не обмежені у праві на пенсійне забезпечення, однак при звернення до органу, що призначає пенсію, повинні дотримуватись приписів чинного законодавства щодо подання необхідних документів для призначення пенсії наряду з іншими громадянами України.
Виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд адміністративної справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, що підтверджується копіями паспортів громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3, який видано 13.04.2018 року зі строком дії до 13.04.2028 року та НОМЕР_4, який видано 13.04.2018 року зі строком дії до 13.04.2028 року відповідно (а.с.15-16).
В 1999 році позивачі виїхали за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю.
25.02.2019 року представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяви про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Разом із заявами надано наступні документи: трудова книжка, нотаріально посвідчена копія довіреності, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, заяви про реєстрацію громадянина у системі надання послуг в електронній формі, паспорта, заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, копія паспорта представника (а.с.44, 45).
Листами від 07.03.2019 року №517/02-07/24 та №518/02-07/24 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надано відповіді на звернення представника позивачів, у яких зазначено, що до заяв про призначення пенсії необхідно надати довідку, яка підтверджує місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території держави України (а.с. 40-41). Запропоновано заявниками звернутися із заявою у відповідності до Порядку від 25.11.2005 року №22-1 із долученням документів, необхідність надання яких визначено чинним законодавством України.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).
У частині 1 статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
На підставі частини 4 статті 8 Закону № 1058-IV іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення тощо) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
При цьому, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2005 року №21-1 (далі - Порядок №22-1), встановлено наступне.
Згідно з пунктом 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 наведеного Порядку звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку, а днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.
За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідку згідно з додатком 1 до цього Порядку; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи.
Відповідно до пункту 2.22 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Згідно із пунктом 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Відповідно до пункту 2.25 Порядку №22-1 до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.
Згідно із пунктом 4.1 зазначеного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).
Відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Згідно з пунктом 4.3 вказаного вище Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Як встановлено судом, відповідачем фактично не прийнято рішення за результатами розгляду заяв позивача-1 та позивача-2 про призначення пенсії, у зв`язку з ненаданням останніми довідки з місця проживання (реєстрації) на території України.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини.
Як зазначив ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51).
У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а відповідно і наявністю в особи реєстрації.
Позивачі звертаючись через свого представника до відповідача із заявами про призначення пенсії подали, серед іншого, до пенсійного органу копії паспортів громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Водночас, як вже було зазначено вище, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються, зокрема, паспорт (пункт 2.22 Порядку №22-1).
Отже, позивачами для умов призначення пенсії подано документ, який підтверджує їх належність громадянства України та засвідчує місце проживання, а тому вони мають право на відповідне пенсійне забезпечення.
Так, за змістом Порядку № 22-1 вбачається, що подання документу, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідне для визнання територіальної підвідомчості органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії, тобто відповідного органу ПФ України.
У свою чергу позивачі є громадянами України, які постійно проживають на території держави Ізраїль, відтак подання ними документів із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а тому неподання таких документів не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
В силу приписів частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Отже, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.
Проживаючи в Ізраїлі, громадяни України мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.10.2019 року у справі №804/3646/18 (адміністративне провадження №К/9901/9747/19).
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка виявилася у не розгляді заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком.
Щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивачів.
В той же час, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивачів може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.
У спірному випадку, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивачів необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують. Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його компетенції та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяв позивачів про призначення пенсії.
Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення саме про призначення позивам пенсії.
У зв`язку з чим, суд приходить висновку про те, що належним способом захисту прав позивачів, у спірних правовідносинах, є зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути по суті заяви від 25.02.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.
За наведених обставин у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачами при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1536,80 грн., що підтверджується копіями квитанцій №1632-5843-0868-5785 від 21.06.2019 року, №1632-5866-3825-1233 від 21.06.2019 року.
Отже, на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовним вимог у розмірі 768,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у не розгляді по суті заяв та документів про призначення пенсії за віком, поданих 25.02.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути по суті заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком, які подані 25.02.2019 року, з урахуванням доданих документів та висновків суду.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.
Присудити на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства.

Суддя М.В. Бондар