Справа № 140/2036/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9443/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку суддею ОСОБА_1 В.Д.) в адміністративній справі № 140/2036/19 за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до комунального підприємства «Маневицький райсількомунгосп» про стягнення адміністративно-господарської санкції та пені,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Волинське ОВ ФСЗІ) звернулося до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з комунального підприємства «Маневицький райсількомунгосп» (далі КП «Маневицький райсількомунгосп», Підприємство) на свою користь адміністративно-господарські санкції в сумі 31 659,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Підприємством не виконано нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у звітному 2018 році у кількості 1 особи, а відтак відповідачу було нараховано до сплати 30 331,25 грн адміністративно-господарських санкцій та пеню в сумі 1328,60 грн, а всього - 31 659,85 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило Волинське ОВ ФСЗІ, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив усіх заходів для недопущення правопорушення, чим порушив норми Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а відтак Підприємство не може бути звільнено від сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому повністю погодився із рішенням суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції надав правильну правову оцінку фактичним обставинам справи та вірно застосував норми законодавства. Вказує, що Підприємством у ході розгляду справи в суді першої інстанції надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази, що підтверджують здійснення ним усіх заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 21.02.2019 КП «Маневицький райсількомунгосп» подало до Волинського ОВ ФСЗІ звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ) від 19.02.2019, у якому відображено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу товариства у 2018 році становила 8 осіб (рядок 01 звіту), з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 0 осіб (рядок 02 звіту). При цьому, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до закону, повинна складати 1 особа (рядок 03 звіту), фонд оплати праці штатних працівників відповідача у 2018 році становив 485,3,0 тис. грн (рядок 04 звіту), де середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 60 661 грн (а.с. 10).

На думку позивача, Підприємством не було виконано нормативу щодо кількості працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році, у кількості, визначеній чинним законодавством, а саме: не працевлаштовано 1 особу з інвалідністю, а тому Волинським ОВ ФСЗІ були нараховані адміністративно-господарські санкції в сумі 30 331,25 грн та пеня в сумі 1328,60 грн, а всього - 31 659,85 грн, що підтверджується розрахунком вартості робочого місця, розміру сплати адміністративно-господарських санкцій і пені, які належить сплатити до Державного бюджету Маневицького району (а.с. 6).

У зв`язку з цим позивач надіслав Підприємству повідомлення за вих. № 17/11-20 від 18.03.2019 про сплату зазначених адміністративно-господарських санкцій не пізніше 15 квітня 2019 року (а.с. 12).

Проте, відповідач вказану суму адміністративно-господарських санкцій в добровільному порядку не сплатив, у зв`язку з чим контролюючий орган звернуся до суду з позовом про стягнення з Підприємства адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що відповідач здійснив усі передбачені законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю на Підприємстві, що підтверджується відповідними доказами, а тому він не може бути притягнутий до відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Частиною першою статті 20 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону (частини друга, третя статті 20 цього ж Закону).

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно із частинами першою, третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 цього ж Закону пошук підходящої роботи для особи з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості.

Згідно із пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Також, згідно із пунктом 2.1 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 № 42 «Про затвердження форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкції щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» звіт складається роботодавцями щороку і до 1 березня, наступного після звітного періоду, подається або надсилається рекомендованим листом за місцем їх державної реєстрації відділенню Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду).

Аналізуючи зазначені законодавчі норми, колегія суддів констатує, що на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю, в тому числі і центри зайнятості, однак Закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників осіб з інвалідністю.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 у справі № 819/639/17.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіт форми № 3-ПН.

Судом встановлено, що на виконання вимог статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідачем згідно наказу від 30.12.2010 № 53 створено нове робоче місце по спеціальності «слюсар-ремонтник водопровідної мережі» з полегшеними умовами праці для інвалідів з 01.02.2011, а наказом від 30.12.2011 № 54 створено нове робоче місце по спеціальності «машиніст насосних установок» з полегшеними умовами праці для інвалідів з 01.04.2012 та у 2018 році вжито наступних заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю:

1) надано інформацію у Маневицький центр зайнятості про потребу в працівниках-інвалідах, шляхом направлення щомісяця протягом 2018 року звітів за формою № 3-ПН про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується відповідними звітами форми № 3-ПН за 2018 рік (а.с. 20 - 31);

2) тричі здійснено розміщення у ЗМІ оголошення про запрошення на роботу на підприємство осіб з інвалідністю (а.с. 33 - 35);

3) організовано звернення з листами до Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з проханням направити інвалідів для працевлаштування на зазначені посади, оскільки в Маневицькому центрі зайнятості на обліку не було інвалідів за зазначеними спеціальностями (а.с. 37 - 39);

4) взято участь у організованому Маневицьким центром семінарі, де були присутні роботодавці та особи з інвалідністю для подальшого їх працевлаштування.

Проте, незважаючи на вжиті заходів, жодна особа з інвалідністю, яка б мала необхідну освіту та кваліфікаційні вимоги до підприємства не звернулась.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні докази безпідставної відмови особам з інвалідністю, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що Підприємством вчинено всіх заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, повідомлено центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю, проінформовано позивача про вказані дії та надано Звітність про попит на робочу силу, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 820/2124/16, від 04.07.2018 у справі № 818/521/16 та від 11.09.2018 у справі №812/1135/18, згідно яких обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування. Оскільки у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування чи відсутність у населеному пункті за місцезнаходження відповідача осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватися.

Враховуючи вищезазначене та наявні у справі докази, суд вважає, що підприємство вчинило всі передбачені чинним законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю, відтак позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року в адміністративній справі № 140/2036/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 06 листопада 2019 року.