Справа № 540/851/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/851/19
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року по справі за позовом Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року Державна установа «Північна виправна колонія (№90)» (надалі позивачі) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (надалі відповідач, ДФС), в якому просила:

- визнання протиправними та скасувати акт «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.01.2011 року по 30.09.2018 року» №84/21-22-13-05/08564699;

- скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2019 року;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 30.01.2019 року №Ю-.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача є протиправним, оскільки, відповідачем базою нарахування єдиного соціального внеску помилково взято розмір мінімальної заробітної плати замість отриманої заробітної плати за фактично виконану роботу кожним засудженим, нарахованої згідно Інструкції. Отже, з метою здійснення коректного розрахунку єдиного соціального внеску необхідно брати базу для його нарахування відсоток виконаного плану окремо взятого кожного засудженого, в свою чергу такий відсоток і є заробітною платою засудженого. Таким чином, загальний розмір заробітної плати засуджених за період перевірки відповідачем складає 616168,87 грн., що підтверджується матеріалами перевірки відповідача, а 22% від загальної суми заробітної плати засуджених складає 135557,15 грн..

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Справу було розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі направлень від 14.12.2018 року №925 та №926 виданих ДФС відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.4, пп.78.1.13 п.78.1 ст.78 ПК України, пп.2 п.1 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», із змінами та доповненнями, наказу ДФС від 07.12.2018 №1387 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», проведена документальна позапланова виїзна перевірка Державної установи «Північна виправна колонія №90» з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.01.2016 року по 30.09.2018 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 30.09.2018 року відповідно до переліку питань, затверджених планом перевірки юридичної особи.

29.12.2018 року ДФС складено акт №84/21-22-13-05/08564699 відповідно до якого встановлено, що Державна установа «Північна виправна колонія №90» нараховувало заробітну плату працівникам за виконану роботу, але не утримувало ЄСВ, у результаті чого не нараховано суму єдиного внеску, чим порушено ст.7, ст.8, ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які діяли на момент порушення. Перевіркою нараховано суму єдиного внеску у розмірі 22% виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, всього у сумі 348058,52 грн..

Перевіркою правильності нарахування та утримання єдиного внеску із сум допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами, допомоги або компенсації відповідно до законодавства встановлено: на порушення абзац 1 п.1 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» через заниження бази нарахування єдиного внеску, у зв`язку з самостійним виправленням помилки у звітах щодо сум нарахованого єдиного внеску сума єдиного внеску не підлягає донарахуванню, проте на суму заниження, а саме 144346,05 грн., нараховується штрафна санкція у розмірі 10% за несвоєчасну сплату.

Перевіркою питань щодо пропорційності сплати єдиного внеску (авансових платежів) одночасно з виплатою сум заробітної плати (доходу), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, встановлено: за період з 01.01.2011 року по 30.09.2018 року Державна установа «Північна виправна колонія №90» несвоєчасно сплатила суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 56922,10 грн. та нарахована пеня 1392,85 грн..

Також перевіркою встановлено порушення ч.8, ч.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», із змінами та доповненням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - несплата (неперерахування) або несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

30.01.2019 року ДФС прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № у розмірі 174029,26 грн..

30.01.2019 року відповідачем виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-, в розмірі 348058,52 грн..

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску винесені відповідачем відповідно до вимог законодавства, у межах наданих повноважень та у спосіб, що визначений законом.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Підпунктом 171.1 п.171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Таким чином, обов`язок з утримання та сплати сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску із заробітної плати платника податку покладається на роботодавця такого платника.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: 6) трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Згідно ч.2 ст.60 Кримінально-виконавчого кодексу України праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Згідно ч.1 ст.118 КВК України (в редакції від 21.01.2010 року) засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Законом України «Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засудженого до європейських стандартів» №1186-VI від 08.04.2014 року частину 1 ст.118 КВК України доповнено абзацом третім, згідно якого праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.

В подальшому вказана частина статті 118 КВК України зазнавала змін і в редакції від 08.10.2016 року набула такого змісту, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

В редакції від 03.07.2018 року вказана стаття вже мала такий зміст, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Таким чином, засуджені до позбавлення волі мають право працювати, їх трудові відносини регулюються загальними нормами законодавства про працю, за винятком особливостей, встановлених вимогами кримінально-виконавчого законодавства, зокрема в частині прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу та ін.

За змістом ч.2 ст.2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Під трудовим договором частина 1 ст.21 КЗпП визначає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, укладаючи із фізичною особою строковий трудовий договір, власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа набувають правового статусу роботодавця.

Відповідно до ч.1 ст.60 КВК України засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно ч.2 ст.120 КВК України у виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Таким чином, право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення трудового договору із відповідними виправними центрами. За таким трудовим договором засуджені виконують визначену роботу за що відповідний виправний цент виплачує їм на особовий рахунок винагороду - заробітну плату.

Враховуючи наведене, колегія суддів робить висновок, що використовуючи працю засуджених до позбавлення волі, позивач укладає з ними трудовий договір, тобто є їх роботодавцем у розумінні викладених вище норм.

З акту перевірки вбачається, що перевіркою питань укладення з найманими працівниками трудових договорів встановлено: трудові відносини з найманими особами оформлені згідно наданих заяв, наказів (розпоряджень) та штатних розписів; не встановлено осіб, праця яких використовувалась без належного оформлення трудових відносин. Також перевіркою було встановлено, що станом на 01.01.2016 року та 30.09.2018 року на Державній установі «Північна виправна колонія (№90)» працюючі за цивільно-правовими договорами відсутні.

Позивачем не було надано суду доказів на спростування наведених обставин.

Відповідно до п.1 ст.122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною 5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Отже, враховуючи те, що трудові відносини всіх засуджених до позбавлення волі на Державній установі «Північна виправна колонія (№90)» були належно оформлені, а докази залучення позивачем засуджених у перевіреному періоді до роботи за цивільно-правовими договорами відсутні, то позивач виплачував засудженим саме заробітну плату, а тому позивач зобов`язаний сплачувати ЄСВ в розмірі 22% саме з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць в тому випадку, якщо розмір фактично виплаченої засудженому суми є менше ніж розмір мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що в спірний період, а саме до 01.02.2017 року, тобто до внесення відповідних змін до ст.118 КВК України, установою не укладено жодного трудового договору із засудженими, у зв`язку з відсутністю законодавчо визначеного механізму їх укладення, оскільки у відповідності до приписів ст.ст.7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» достатньою умовою для виникнення обов`язку у зареєстрованого платника із нарахування єдиного внеску є факт нарахування особі доходу (заробітної плати). У свою чергу, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги позивача про скасування акту перевірки, оскільки обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язків характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Дану справу було розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.