Справа № 1440/1938/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/1938/18

Головуючий першої інстанції Птичкіна В.В.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м.Миколаїв

Повний текст судового рішення складений 05.11.2018р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

13.08.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про стягнення середньої заробітної плати в розмірі 12246,67грн. за час вимушеного прогулу з 20.07.2018 р. по дату ухвалення судового рішення; стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.11.2018р. стягнуто з Головного управління Національної поліції на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2018р. по 05.11.2018р. в сумі 43737,75грн.; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4300грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом першої інстанції при вирішені справи вимог законодавства, неповне з`ясування обставин справи, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.12.2016 р. № 356 о/с позивача було звільнено зі служби відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) на підставі наказу Національної поліції України від 01.09.2016р. №1093.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 р. у справі 814/2851/16 скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.12.2016р. №356 о/с про звільнення зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 , поновлено на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 23.12.2016 р. та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2016 р. по 31.05.2017 р. в розмірі 42 963,17грн.

22.06.2017 р. відповідачем видано наказ № 146 о/с яким скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області №356 о/с від 22.12.2016 р., в частині звільнення зі служби в поліції та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління начальника слідчого управління, без виплати грошового забезпечення, за період з 01.06.2017 р. по 22.06.2017 р.

Крім того, 22.06.2017 р. видано наказ № 147 о/с про призначення полковника поліції ОСОБА_1 , заступником начальника відділення поліції начальником слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції, увільнивши його від посади заступника начальника Головного управління начальника слідчого управління, починаючи з 22.06.2017р.

При цьому, позивач до виконання обов`язків наступника начальника відділення поліції начальника слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції не приступив.

Внаслідок чого, 08.09.2017р. видано наказ № 224 о/с про звільнення зі служби в поліції полковника поліції Савченка ОСОБА_2 , заступника начальника відділення поліції начальника слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.02.2018р. (набрало законної сили 31.05.2018р.) у справі № 814/1440/17, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.06.2017 № 146 о/с в частині словосполучення «без виплати грошового забезпечення з 01 по 22 червня 2017 року»; визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.06.2017 №742 «Про оголошення рішення колегії ГУНП № 3 кгу/1»; визнано протиправним і скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.06.2017 № 147 о/с щодо призначення позивача заступником начальника відділення поліції начальником слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції; визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 08.09.2017 № 224 о/с щодо звільнення позивача з посади заступника начальника відділення поліції начальником слідчого відділення Доманівського відділення поліції Вознесенського відділу поліції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.07.2018р. у справі №814/494/18 (набрало законної сили 07.11.2018р.) стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївської області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.06.2017р. по 19.07.2018р. в сумі 129556,02грн.

Слід також зазначити, що на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, 04.07..2019р. набрало законної сили рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. у справі №1440/2177/18, яким визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області №1022 від 03.09.2018р. про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління-начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції Миколаївської області; визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління національної поліції в Миколаївській області №258 о/с від 17.09.2018 про увільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління-начальника слідчого управління Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області та призначення його слідчим відділення Березнегуватського відділення поліції Снігурівського відділу поліції; визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління національної поліції в Миколаївській області № 1125 о/с від 03.10.2018 про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції; визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївські області № 283 о/с від 05.10.2018 про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновлено полковника поліції ОСОБА_1 на штатній посаді заступника начальника Головного управління-начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відповідно до штатного розпису (штату) Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 06.11.2018 по 19.11.2018 у сумі 5831,70грн.

Факт того, що позивач так і не приступив до роботи на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління ГУ НП підтверджується листами Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 23.02.2018р., 10.07.2018р., 06.08.2018р.

Вищезазначеними листами, позивачу повідомлялось, що штатом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, затвердженим наказом Національної поліції України від 28.04.2016 р. №360 дск, передбачено лише одну посаду заступника начальника Головного управління-начальника слідчого управління. Також повідомлено, що фактично обов`язки по посаді заступника начальника Головного управління-начальника слідчого управління виконує інша особа, якій і виплачується грошове забезпечення; фінансування другої аналогічної посади, на яку ОСОБА_1 поновлений за рішенням суду не здійснюється. /а.с.13-15/

Разом з тим, у зв`язку з фактичним не допуском позивача до виконання службових обов`язків, відповідно до рішення суду про поновлення на посаді, а також з метою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2018р. по 05.11.2018р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних підстав.

Конституція України гарантує права та свободи людини і громадянина, а також встановлює вичерпний перелік підстав для їх обмеження.

Так, відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Частино 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

З 07.11.2015р. набрав чинності Закон України «Про національну поліцію», яким визначені гарантії професійної діяльності поліцейського.

Частинами 1, 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Так, відповідно до п.4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Такий Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016р. (надалі Порядок №260).

Відповідно до п.2 вищезазначеного наказу, він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Закон України «Про національну поліцію» був опублікований в офіційному виданні - газеті «Голос України» 06.08.2015р. (№141-142), отже, відповідно до ст.1 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону, окремі положення закону набрали чинності 07.08.2015р., а закон в цілому - 07.11.2015р.

Відповідно до п.6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Порядок №260 був опублікований та, відповідно, набрав чинності 27.05.2016р. (Офіційний вісник України від № 39).

Разом з тим, рішеннями судів систематично стягується на користь позивача заробітна плата за час вимушеного прогулу. Так, зокрема, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 р. у справі № 814/2851/16 стягнуто на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2016р. по 31.05.2017р.; рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.07.2018 р. у справі №814/494/18 (набрало законної сили 07.11.2018р.) стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017р. по 19.07.2018р.; рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. (набрало законної сили 04.07.2019р.) у справі №1440/2177/18 стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2018 р. по 19.11.2018р.; постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019р. у справі № 400/3118/18 стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20.11.2018р. по 28.03.2019р.

Так, у даній справі, період вимушеного прогулу є з 20.07.2018р. по 05.11.2018р., тобто в момент дії саме спеціального нормативно-правового акту. (з 27.05.2016р.)

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм Порядку №260.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.07.2019р. у справі №815/6557/16.

Зі змісту Порядку №260 випливає, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

В свою чергу, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (надалі - Порядок №100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, необхідно застосовувати норми Порядку №260, беручи до уваги кількість календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26.04.2019р. у справі №815/1829/17.

Як вбачається з наданих позивачем розрахунково-платіжних відомостей за жовтень-листопад 2016р., ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення на загальну суму 25124грн, враховуючи 61 календарний день, середньоденний заробіток позивача складав 411,87грн. (25124/61) /а.с.75/

Загальна тривалість вимушеного прогулу ОСОБА_3 у період з 20.07.2018р. по 05.11.2018р.; склала 109 календарних дня, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 44893,83 грн. (411,87*109).

Висновки суду першої інстанції про те, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного позивача необхідно застосовувати норми Порядку №100, беручи до уваги кількість робочих днів, суперечать нормам законодавства, що були викладені вище, а також принципу верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст та спрямованість держави.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач посилається на існування іншої довідки про грошове забезпечення від 18.09.2018 р. на загальну суму за жовтень-листопад 2017р. 21000грн., з якої неможливо встановити складові грошового забезпечення ОСОБА_3 /а.с.37/

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, розрахунково-платіжні відомості за жовтень-листопад 2016 року, вже були предметом дослідження у справі №400/3118/18 щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 20.11.2018р. по 28.03.2019р., враховуючи місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 на суму 12562грн.

Таким чином, суд бере до уваги надані позивачем розрахунково-платіжні відомості за жовтень-листопад 2016р., де ОСОБА_1 нараховане грошове забезпечення на суму за кожний місяць 12562грн.

Також, позивач просить стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частинами 7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. (справа № 826/1216/16), постанові Верховного Суду від 17.09.2019р. ( справа №810/3806/18).

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом ОСОБА_4 О.П. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 10.12.1999 р. № 190) на підставі договору від 16.02.2018 р. про надання правової (правничої) допомоги./а.с.16/

Згідно з актом здачі-прийняття робіт від 13.08.2018 р. до договору про надання правової допомоги від 16.02.2018 р. загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 7 годин, загальна вартість наданих послуг - 4300грн., а саме: надання консультацій протягом 1 години - 500 грн.; формування правової позиції щодо стягнення заробітної плати з 18.07.2018 р протягом 2 годин - 1000 грн.; підготовка позову та подання його до суду протягом 4 годин - 2100грн./а.с.17/

Оплата наданих послуг підтверджується квитанцією № 0.0. від 04.04.2019 р. /а.с.69/

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за доцільне задовольнити витрати на правничу допомогу в частині їх обґрунтованості та фактичного надання послуг, які мають розумну суму, тобто в межах підготовки позову та подання його до суду протягом 4 годин в розмірі 2100грн.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, та як наслідок неправильно застосовано норми матеріального, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задовольнити частково, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (КОД ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2018р. по 05.11.2018р. у розмірі 44893 грн. (сорок чотири тисячі вісімсот дев`яносто три тисячі)грн. 83 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (КОД ) на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у сумі 2100 (дві тисячі сто)грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.