Справа № 308/9344/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10558/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу адвоката Едієва Тухана Аліхановича, який діє в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 серпня 2019 року у справі № 308/9344/19 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію,-

суддя в 1-й інстанції Деметрадзе Т. Р.,

час ухвалення рішення 13.08.2019 року, 16:55 год.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач військова частина № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , в якому просив затримати відповідача з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 серпня 2019 року позов задоволено. Затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, на строк до шести місяців.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, адвокат Едієва Тухан Аліханович, який діє в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не досліджено всі фактичні обставини та строки затримання апелянта, не досліджено питання про надання відповідачеві належної інформації про право звернутися за захистом в Україні, та не забезпечено доступу до процедури захисту в Україні. Зазначає, що оскільки на даний час не прийнято остаточного рішення щодо визначення статусу відповідача, то на нього поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно зі ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстави для передачі відповідача відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію до завершення процедури визначення його статусу відсутні. Вважає, що судом першої інстанції порушено ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.3 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту. Просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на території України незаконно. 10 серпня 2019 року о 13:00 годині ОСОБА_1 незаконно перетнув державний кордон з України в Словаччину в районі 307 п/зн поза пунктом пропуску, у складі групи осіб, та близько 100 м від українсько-словацького кордону був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки і в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, був переданий на територію України зі Словаччини.

Документи, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача немає, перебуває на території України незаконно, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати йому допомогу у поверненні до країни походження та достатніх коштів для повернення до країни походження або внесення застави не має.

Вищезазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами, а саме: даними протоколу про адміністративне затримання від 10 серпня 2019 року; протоколом прикордонно представницької зустрічі від 10 серпня 2019 року; актом приймання передавання особи.

Судом також встановлено, що про затримання особи було повідомлено акредитовану в Україні консульську установу країни походження іноземця або особи без громадянства.

Крім того, у судовому засіданні також встановлено, що відповідач коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

У ході судового розгляду також встановлено, що відповідач - громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , 1995 року народження, не має законних підстав для перебування на території України, проте наявний паспортний документ громадянина Російської Федерації, що дає змогу розпочати процедуру реадмісії з України до Російської Федерації у відповідності до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки здійснив незаконний перетин державного кордону України, чим порушив Закон України «Про державний кордон України», а тому позовні вимоги є підставними.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який, в свою чергу, визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно із ч.1 ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Так, Законом України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб» від 15 січня 2008 року було ратифіковано Угоду між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, підписану 18 червня 2007 року у м. Люксембург.

Відповідно до ч.1 ст.2 вищезазначеної Угоди запитувана держава на запит Запитуючої держави та без будь-яких інших формальностей, крім тих, що передбачені цією Угодою, приймає на свою територію всіх осіб, які не виконують чинних умов стосовно в`їзду на територію Запитуючої держави чи перебування на ній або припинили виконувати такі умови, якщо надано докази відповідно до статті 6 цієї Угоди того, що вони є громадянами Запитуваної держави.

Згідно з ч.1 ст.2 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію, яка ратифікована 05 червня 2013 року компетентні органи держави запитуваної Сторони на запит компетентних органів держави запитуючої Сторони приймають назад осіб, які в`їхали на територію держави запитуючої Сторони або перебувають там з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо встановлено, що ці особи є громадянами держави запитуваної Сторони або втратили її громадянство після в`їзду на територію держави запитуючої Сторони і не набули громадянства іншої держави, або, якщо по відношенню до цих осіб прийнято рішення про відмову в наданні громадянства держави запитуючої Сторони.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з ч.4 ст.30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2019 року о 13:00 год. в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, ОСОБА_1 був переданий на територію України зі Словаччини, оскільки незаконно, в складі групи осіб (2 особи) перетнув державний кордон з України в Словаччину в районі 307 п/9з. поза пунктом пропуску, та близько 100 м. від словацько-українського кордону був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки, чим порушив ст.9 Закону України «Про державний кордон України» та своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.204 КУпАП.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією протоколу про адміністративне затримання від 10 серпня 2019 року, копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 10 серпня 2019 року; копією протоколу прикордонно - представницької зустрічі, копією акта приймання-передавання особи від 10 серпня 2019 року та копією листа Чопського прикордонного загону від 11 серпня 2019 року №21/955 про затримання громадянина Російської Федерації (а.с.5-9).

Також, у матеріалах справи міститься копія паспорта відповідача (а.с.10), з якого вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Російської Федерації.

Щодо доводів апелянта про те, що на нього поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що, перебуваючи на території України, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не звертався за захистом в Україні, а основною його метою був незаконний перетин державного кордону України у Словацьку Республіку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що надані позивачем докази та пояснення відповідача свідчать про те, що, реалізуючи свої права та свободи, останній міг у встановленому порядку іммігрувати в Європейську країну, не завдавши шкоди національним інтересам України, разом з тим, знаючи про можливість легального в`їзду до Європейських країн, відповідач намагався незаконно перетнути державний кордон, у зв`язку із чим порушив чинне законодавство України та завдав шкоди національним інтересам держави.

Таким чином, колегія суддів вважає, що існує ризик перешкоджання проведенню процедури реадмісії громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, оскільки відповідач намагався незаконно перетнути державний кордон України зі Словацькою Республікою поза пунктом пропуску.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено необхідність затримання відповідача, оскільки останній намагався незаконно перетнути державний кордон України, а тому наявні правові підстави для затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію на строк до шести місяців.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 289, 291, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Едієва Тухана Аліхановича, який діє в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 серпня 2019 року у справі №308/9344/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець