Справа № 1.380.2019.000267
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7656/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Халімовни ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Качур Р.П., час ухвалення судового рішення 17 год 07 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 14 червня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ, відповідач) (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області) (далі ГУ ДМСУ у Львівській області, третя особа), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №307-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов мотивований тим, що звернення із заявою про надання їй такого статусу зумовлене наявністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання, побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини у зв`язку з належністю до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії ОСОБА_4 . Позивач також побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану. Проте, відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення не були взяті до уваги подані нею докази на підтвердження вказаних обставин.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про непричетність позивача та членів її сім`ї до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Не взято також до уваги ту обставину, що засуджених в Росії і Центральноазіатських республіках колишнього СРСР мусульман, причетних до ісламської організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» провідні правозахисні організації світу визнають політв`язнями. Крім того, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показам свідків, які були допитані в рамках розглядуваного спору та вказали, що у разі повернення позивача в країну своєї належності, у неї є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за причетність її та близьких до релігійної політичної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Також, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тому факту, що всі чоловіки сім`ї позивача засуджені до тривалих термінів позбавлення волі саме за причетність до цієї організації.

У відзиві на апеляційну скаргу ДМСУ, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги зазначає, що незважаючи на факт перебування її чоловіка, сина та зятя у місцях позбавленні волі через причетність до політичної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», безпосередньо щодо позивача переслідування не відбувалося. Обшуки та виклики до дільничного інспектора проводилися компетентними органами у рамках кримінального провадження. Не зазнавала позивач також переслідування через сповідування ісламу. Заявниця вільно користувалася наданими Конституцією Республіки Узбекистан правами, безперешкодно сповідувала іслам і її право на свободу віросповідування державою жодним чином не порушувалося. Позивач розуміла та розуміє на даний час наслідки членства та діяльності у забороненій організації, до якої віднесено «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», чим свідомо порушувала і порушує законодавство країни громадянської належності. Вважає, що після повернення позивача до країни громадянської належності, їй не буде завдано серйозної шкоди відповідно до першого та третього елементу визначення поняття «серйозна шкода».

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5 , які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідачів ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що громадянка Узбекистану ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бахшитеп, Тайлакайського району, Самаркандської області, Республіки Узбекистан, є громадянкою Республіки Узбекистан, за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманка. Вільно володіє узбецькою, таджицькою та російськими мовами. Сімейний стан - заміжня, чоловік - Нодіров ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Узбекистан, діти - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

14.03.2018 позивач подала до ГУ ДМС України у Львівській області заяву щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві та анкеті заявниця вказує, що є учнем політичної партії «Хізб ут-Тахрір». У зв`язку з тим, що діяльність вказаної партії заборонена на території Республіки Узбекистан та Російської Федерації (країна попереднього місця проживання), заявниця боїться переслідувань з боку правоохоронних органів і, у разі повернення до країни громадянської належності, їй загрожує позбавлення волі, оскільки станом на теперішній час її чоловік та син відбувають покарання за участь в діяльності забороненої партії.

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області №84 від 03.04.2018 розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту .

У заяві, анкеті та під час співбесід від 27.03.2018 та 10.05.2018 заявниця стверджувала, що її чоловік та син є членами партії «Хізб ут-Тахрір», через що знаходяться у місцях позбавлення волі (чоловік перебуває в СІЗО в Російській Федерації, а син відбуває покарання в Республіці Узбекистан), оскільки в країні громадянської належності Узбекистані та в країні попереднього місця проживання Російській Федерації, ця партія заборонена законом. В ході співбесіди з`ясовано, що першим в ряди партії вступив її чоловік, проте він жодним чином не сприяв і не примушував заявницю до вступу в партію, оскільки ОСОБА_11 забороняється примус до релігії.

Згідно відповіді т.в.о. начальника сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 24.07.2018, ОСОБА_3 , станом на 24.07.2018 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_3 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (лист від 05.05.2018).

За результатами розгляду заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянка Узбекистану ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі Закон №3671-VI), що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 018LV0014 від 08.08.2018.

У подальшому, вказаний висновок та матеріали особової справи відносно позивача були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

Рішенням ДМС України №307-18 від 17.08.2018 громадянці Узбекистану ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671-VI, як особам, стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

На підставі вказаного рішення ДМС України сформовано повідомлення №133 від 06.09.2018, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні її заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування її на батьківщині, а її доводи були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Зазначає, що обставини, які свідчать про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні. Позивач не навела жодних обґрунтованих доказів вчинення безпосередньо щодо неї будь-якого переслідування, тиску чи інших дій щодо неї.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця : 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання стосовно визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п.45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

За змістом п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови : заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. При цьому, економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом №3671-VI.

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа : яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності, зокрема, стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, наведеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що основною причиною звернення позивача за захистом в Україні є побоювання зазнати переслідування у зв`язку з членством в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» та у зв`язку з тим, що її чоловік перебуває в СІЗО в Російській Федерації, а син - відбуває покарання в Республіці Узбекистан, через членство в партії «Хізб ут Тахрір аль-Ісламі», що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п.56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, факт перебування чоловіка ОСОБА_3 в місцях позбавлення волі на території Російської Федерації, а сина в Узбекистані, за участь в забороненій законом організації, на думку колегії суддів, не може бути розцінений як такий, що спрямований на переслідування скаржника за її політичними чи релігійними поглядами.

Як видно з реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2018, ОСОБА_3 перетнула державний кордон України 27.06.2017. Крім цього, зазначила, що учнем в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», стала лише після прибуття на територію Україні в серпні 2017 року.

Разом з тим, до ГУ ДМС у Львівській області позивач із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише 14.03.2018.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.2 ст.5 Закону №3671-VI, позивач, яка незаконно перетнула державний кордон України у червні 2017 року, повинна була без зайвих зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, з такою заявою ОСОБА_3 звернулася лише 14.03.2018, тобто в порушення вимог ч.2 ст.5 Закону №3671-VI, що на думку колегії суддів свідчить про зловживання процедурою міжнародного захисту, шляхом набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та бажанням легалізації на території України.

Колегія суддів, з урахуванням постанови Верховного Суду від 16.02.2018 по справі №815/2911/17 зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території країни походження.

Крім цього, до моменту звернення із відповідною заявою, позивач нелегально перебувала на території України, а вступ в організацію «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» в статусі учня «доріс», вже після прибуття на територію України, розцінюється судом апеляційної інстанції, лише як спосіб отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на території України.

Колегія суддів вважає, що суб`єктом владних повноважень надана об`єктивна оцінка поясненням заявника, під час розгляду питання про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому правомірним є прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до абз.4 п.1 ст.6 Закону №3671, позивач не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно неї встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. ст.310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року по справі №1.380.2019.000267 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 05.11.2019.