Справа № 826/14098/14
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Файдюка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, треті особи - Прокуратура міста Києва, Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним запису, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - Відповідач, ГП України), треті особи - Прокуратура міста Києва (далі - Третя особа-1, Прокуратура міста Києва), Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області (далі - Третя особа-2, ГУ СБ у м. Києві та Київській області), про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГП України від 14.07.2014 року №1024к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Шевченківського району м. Києва»;

- поновлення ОСОБА_1 на роботі в прокуратурі Шевченківського району м. Києва на займаній посаді;

- стягнення з прокуратури Шевченківського району м. Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.07.2014 року до дня поновлення на посаді;

- визнання недійсним запису про звільнення з роботи (посади) на підставі наказу ГП України від 14.07.2014 року №1024к, зробленого в трудовій книжці ОСОБА_1

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.09.2017 року касаційну скаргу задоволено частково - скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що судами не було надано правової оцінки тій обставині, що Прокуратурою міста Києва направлено подання до Генеральної прокуратури України, як органу, до повноважень якого входить вирішення питання про звільнення Позивача, 21.05.2014 року, тоді як попередження про звільнення разом із пропозицією вакантних посад скеровано на адресу Позивача 23.05.2014 року.

Також, Вищий адміністративний суд України підкреслив, що суди не перевірили, чи є докази отримання Позивачем зазначеного попередження та вказаних у ньому пропозицій, тоді як оскаржуваний наказ Генеральної прокуратури України від 14.07.2014 року №1024к про звільнення позивача прийнятий саме на підставі подання Прокуратури міста Києва від 21.05.2014 року, в якому не містилося відомостей про відмову Позивача від вакансій.

Крім того, суд касаційної інстанції зауважив, що про відмову Позивача від запропонованих пропозицій роботи у наказі про звільнення також не йдеться. Тобто, суди достовірно не встановили, чи пересвідчився Відповідач, що до Позивача доведено інформацію про можливість його переведення на іншу посаду в органах прокуратури, та чи дійсно він відмовився від таких посад.

Не перевірили суди посилань Позивача на те, що, незважаючи на зупинення прокуратурі Шевченківського району до 15.08.2014 року спеціального дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, прокуратурі поновлено такий дозвіл вже 29.05.2014 року, тобто до звільнення Позивача.

Викладене, згідно позиції Вищого адміністративного суду України, свідчить, що без встановлення цих обставин та надання їм відповідної правової оцінки неможливо стверджувати про правомірність оскаржуваного у цій справі наказу з огляду на події, які передували звільненню Позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що звільнення працівника у разі скасування допуску до державної таємниці можливе, якщо виконання особою своїх обов`язків вимагає доступу до державної таємниці і його неможливо перевести на іншу роботу. Зазначив, що Позивачу 10.07.2014 року було повідомлено про скасування допуску до державної таємниці та запропоновано переведення на інші посади, від яких останній відмовився. Крім того, зауважив, що про факт звільнення та пропозицію інших посад ОСОБА_1 повідомлялося 22.05.2014 року засобами телефонного та 23.05.2014 року засобами поштового зв`язку. Підкреслив, що факт направлення на адресу ГП України подання про звільнення 21.05.2014 року, у той час як попередження разом з пропозицією вакантних посад скеровано Позивачу 23.05.2014 року, не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , адже згоду на звільнення профспілковий комітет надав лише 14.07.2014 року. Окремо зазначив, що поновлення 29.05.2014 року спеціального допуску прокуратурі Шевченківського району міста Києва, тобто до моменту звільнення Позивача з посади, не може мати наслідком поновлення ОСОБА_1 доступу до державної таємниці. Оцінюючи твердження Позивача про незаконність скасування допуску до державної таємниці, суд їх відхилив з огляду на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/15729/14 у задоволенні відповідного позову ОСОБА_1 було відмовлено. Крім того, суд підкреслив, що оскільки звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не належить до дисциплінарних стягнень, то пояснення щодо вчинення дисциплінарного проступку не відбираються.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що на момент направлення до ГП України подання про звільнення ОСОБА_1 пропозиції щодо переведення його на іншу посаду останньому не направлялися. При цьому стверджує, що жодних належних і допустимих доказів здійснення попередження Позивача про звільнення засобами телефонного і поштового зв`язку матеріали справи не містять. Зазначає, що суд залишив поза увагою, що у поданні від 21.05.2014 року вказано про обізнаність Позивача з пропозицією про переведення, у той час як встановлює, що повідомлення здійснювалося нібито 22.05.2014 року. Наголошує, що оскаржуваний наказ прийнято з порушенням процедури та без урахування листа Прокуратури міста Києва від 10.07.2014 року, яким ГП України повідомлено про відмову Позивача від переведення на іншу посаду. Звертає увагу суду, що Прокуратура міста Києва безпідставно не вжила заходів про поновлення Позивачу допуску до державної таємниці, оскільки такий дозвіл прокуратурі Шевченківського району міста Києва поновлено 29.04.2014 року. Крім того, зауважує, що судом не враховано, що будь-яких документів в обґрунтування направленого до профспілкового органу подання Прокуратурою міста Києва направлено не було, повідомлення від такого органу про погодження звільнення Позивача не надходило, що свідчить про порушення вимог ст. 43 КЗпП України в частині необхідності погодження звільнення особи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.09.2019 року, яке у подальшому було відкладено на 02.10.2019 року та на 06.11.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Генеральна прокуратура України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що Позивача в установленому порядку було повідомлено про скасування допуску до державної таємниці та запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад засобами телефонного і поштового зв`язку. Крім того, після виходу з лікарняного Позивачу було запропоновано чотири посади, від яких останній відмовився. Стверджує, що погодження профспілкового органу Прокуратурою міста Києва було отримано, про що Позивач був обізнаний, будучи присутній на засіданні 14.07.2014 року. Зазначає, що неможливість переведення працівника на іншу посаду при звільненні на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України не потребує відображення у наказі про звільнення. Наголошує, що чинним законодавством не передбачено процедури поновлення громадянину допуску до державної таємниці. Крім того, з посиланням на рішення Конституційного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, вказує, що після набрання чинності 15.04.2017 року окремими положеннями Закону України «Про прокуратуру» призначення прокурора на адміністративну посаду керівника місцевої прокуратури здійснюється на п`ять років, що унеможливлює поновлення Позивача. Інша частині доводів ГП України збігається з висновками суду першої інстанції.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура міста Києва просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Дану позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було вірно встановлено факт ознайомлення Позивача з попередженням та пропозицією вакантних посад засобами телефонного та поштового зв`язку 22.05.2014 року та 23.05.2014 року відповідно. Наголошує, що для подальшого призначення на будь-яку із запропонованих посад необхідно було вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Шевченківського району міста Києва. Стверджує, що Прокуратурою міста Києва було направлено Генеральній прокуратурі України 10.07.2014 року повідомлення про те, що Позивач відмовився від запропонованих посад та приступив до роботи. Підкреслює, що суд вірно вказав про наявність згоди профспілкової організації на звільнення Позивача. Окремо звертає увагу, що безпідставними є доводи ОСОБА_1 про неможливість останнього оскаржити результати перевірки стану охорони державної таємниці, адже таким правом, як вірно встановив суд першої інстанції, Позивач скористався. Поновлення місцевій прокуратурі спеціального дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, не пов`язано з наданням Позивачу допуску до неї. Крім іншого, звертає увагу, що Позивач не подавав до режимно-секретного органу документи для перевірки і направлення їх до режимно-секретної частини Прокуратури міста Києва.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу від ГУ СБ у м. Києві та Київській області не надійшло.

У додаткових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що Відповідач безпідставно стверджує, що Позивач відмовився від ознайомлення з попередженням про звільнення і пропозицією щодо інших посад, адже 22.05.2014 року останній перебував на лікарняному, а вперше ознайомився з наказом про позбавлення допуску до державної таємниці 10.07.2014 року. Вказує, що лист-попередження від 21.05.2014 року №11/525/1вих14 не було доведено до нього в частині звільнення та пропозиції посад, адже станом на 10.07.2014 року Позивач не був обізнаний в позбавленням його доступу до державної таємниці. Стверджує, що на засідання профспілкового комітету лише зафіксовано факт відмови від переведення, однак такий факт не був перевірений, адже Відповідачем не були дотримані вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо вжиття всіх можливих заходів для переведення працівника на іншу роботу. Окремо наголошує, що обов`язок поновити ОСОБА_1 допуск до державної таємниці покладено на Прокуратуру міста Києва. Крім іншого, вказує, що посилання Відповідача на рішення суду щодо оскарження Позивачем позбавлення його допуску до державної таємниці є необґрунтованим, оскільки таке рішення не існувало на момент прийняття оскаржуваного наказу.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представники Відповідача та Третіх осіб наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення з викладених у відзивах підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно наказу Генерального прокурора України від 11.12.2012 року №1901-К ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Шевченківського району міста Києва строком на п`ять років.

Вказана посада відповідно до номенклатури посад працівників прокуратури Шевченківського району міста Києва передбачає допуск до державної таємниці за формою 2.

20.05.2014 року на підставі припису від 15.05.2014 року №51/6-60887д комісією Служби безпеки України проведено тематичну перевірку стану охорони державної таємниці у прокуратурі Шевченківського району міста Києва, яка підпорядкована Прокуратурі міста Києва.

За результатами цієї перевірки комісією Служби безпеки України встановлено ряд порушень вимог затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №939 (ДСК) Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях, які стали підставою для висновків про те, що стан охорони державної таємниці у прокуратурі Шевченківського району міста Києва не відповідає вимогам законодавства про державну таємницю, зокрема, в установі не дотримуються прийому-передачі МНСІ у разі зміни керівника РСО, порядку надання доступу до режимних приміщень, ведення секретного діловодства та обробки МНСІ за допомогою автоматизованих систем, що створює передумови до витоку секретної інформації.

У зв`язку з цим зупинено дію наданого прокуратурі Шевченківського району міста Києва спеціального дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею №КО2-2014-7, до 15.08.2014 року.

Розпорядженням начальника ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 21.05.2014 року №59Д/дск/д Позивачу скасовано допуск до державної таємниці, а наказом Прокуратури міста Києва від 21.05.2014 року №101дск ОСОБА_1 припинено доступ до державної таємниці.

21.05.2014 року Прокуратура міста Києва направила до ГП України подання №11-521вих14 про звільнення Позивача з посади прокурора Шевченківського району м. Києва.

14.07.2014 року згідно із ст. 43 КЗпП України відбулось спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету органів прокуратури міста Києва, результати якого оформлені протоколом №5, на якому комітет вирішив надати згоду на звільнення Позивача з посади.

Наказом Генерального прокурора України від 14.07.2014 року №1024к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Шевченківського району міста Києва на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок скасування доступу до державної таємниці.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 40, 43 КЗпП України, ст. 46-2 Закону України «Про прокуратуру», а також ст. ст. 22, 26 Закону України «Про державну таємницю», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на дотримання Відповідачем порядку звільнення Позивача та встановлену рішенням суду, яке набрало законної сили, обставину правомірності скасування доступу до державної таємниці ОСОБА_1 .

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 46-2 Закону України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру» прокурори можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Системний аналіз наведених норм, які були чинними на момент звільнення Позивача із займаної посади, вказує на те, що звільнення працівника у разі скасування допуску до державної таємниці можливе, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці і його неможливо перевести за згодою на іншу роботу.

Положеннями ст. 22 Закону України «Про державну таємницю» визначено, що залежно від ступеня секретності інформації встановлюються, зокрема, такі форми допуску до державної таємниці: форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно», термін дії допуску для форми 2-7 років.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю» громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, посада, яку обіймав ОСОБА_1 , і з якої його було звільнено, передбачала допуск до державної таємниці за формою 2, а тому скасування Позивачу цього допуску на підставі розпорядження ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 21.05.2014 року №59Д/дск/д та наказу Прокуратури міста Києва від 21.05.2014 року №101дск вказували на невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді або виконуваній роботі.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт відмови Позивача від переведення на інші посади в апараті Прокуратури міста Києва та прокуратурах районного рівня, що не потребують доступу до державної таємниці, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Зі змісту копії листа Прокуратури міста Києва від 10.07.2014 року №11-869вих14 (т. 2 а.с. 71- 72), в якому ОСОБА_1 повідомляється про звільнення з передбаченої п. 2 ст. 40 КЗпП України підстави і запропоновано ряд (чотири) вакантних посад працівників Прокуратури міста Києва, зайняття яких не потребує оформлення допуску до державної таємниці, а також повідомлено про звільнення з органів прокуратури у разі відмови від переведення на іншу посаду, вбачається, що на ньому міститься рукописний запис про незгоду Позивача з позбавленням останнього допуску до державної таємниці та відмову останнього від наданих пропозицій. Вказаний запис датований 10.07.2014 року та скріплений особистим підписом.

Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, обізнаність Позивача із звільненням і наявність його відмови від пропонованих посад в апараті Прокуратури міста Києва та прокуратурах районної ланки, зайняття яких не потребує оформлення допуску до державної таємниці, підтверджується копіями протоколу №5 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва від 14.07.2014 року (т. 2 а.с. 66-67). Так, згідно даного протоколу, на засіданні виступив голова комітету ОСОБА_2 , який доповів, серед іншого, про те, що ОСОБА_1 пропонувалися вакантні посади в апараті Прокуратури міста Києва та прокуратурах районної ланки, зайняття яких не потребує оформлення допуску до державної таємниці, від переведення на ці посади відмовився. У протоколі зазначено, що на засіданні був присутній та висловився Позивач.

Крім того, судом першої інстанції поряд з іншим обґрунтовано враховано довідки начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури міста Києва Ю. Піцика (т. 2 а.с. 60), в якій зазначено, що у телефонній розмові з Позивачем 22.05.2014 року повідомив останньому про підстави звільнення і підготовлене попередження із зазначенням посад, які є вакантними, та не потребують допуску до державної таємниці, а також про те, що Позивач відмовився ознайомитися із вказаними попередженням та не дав згоди на переведення на іншу посаду, пославшись на хворобу. Також, зазначає, що у той же день, 23.05.2014 року, попередження відправлено замовним листом.

Викладені у довідці обставини підтверджуються, поряд з цим, наявною у матеріалах справи копією попередження від 21.05.2014 року №11-525/1вих14 (т. 2 а.с. 62-64), частиною відповіді головного бухгалтера Т. Ковальської від 17.10.2017 року, в якій зазначається про періоди тимчасової непрацездатності Позивача (т. 2 а.с. 65), а також копією фіскального чека УДППЗ «Укрпошта» від 23.05.2014 року №7413 про надіслання ОСОБА_1 рекомендованого листа (т. 2 а.с. 61).

При цьому, на переконання судової колегії, Окружний адміністративний суд міста Києва обґрунтовано підкреслив, що доказів отримання Позивачем зазначеного попередження матеріали справи не містять. Разом з тим, відсутність такого доказу не може вказувати на порушення Відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки пропозиція Позивачу переведення на інші посади і його відмова від такого переведення, а також обізнаність останнього про негативні для нього наслідки, підтверджується згаданими вище матеріалами справи.

Посилання Апелянта на порушення Відповідачем процедури та порядку звільнення з огляду на те, що подання направлено до ГП України 21.05.2014 року, тоді як попередження про звільнення разом із пропозицією вакантних посад скеровано на адресу Позивача 23.05.2014 року, судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії подання від 21.05.2014 року №11-521вих14, адресованого в.о. Генерального прокурора України (т. 1 а.с. 105-107) вбачається, що прокурор міста Києва просив вирішити питання про звільнення Позивача з посади прокурора Шевченківського району м. Києва. У згаданому поданні відсутні відомості про відмову ОСОБА_1 від пропонованих вакансій. Проте зазначено, що з 17.04.2014 року Позивач хворіє. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що на момент надіслання ОСОБА_1 23.05.2014 року попередження вищевказане подання не було Відповідачем реалізовано.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що лише після того, як 10.07.2014 року Позивач був ознайомлений з листом Прокуратури міста Києва від 10.07.2014 року №11-869/вих14, листом від 10.07.2014 року №11-870вих14 (т. 2 а.с. 70), прокурор міста Києва доповів Генеральному прокурору України про те, що ОСОБА_1 07.07.2014 року приступив до роботи, а також про те, що від запропонованих наявних у м. Києві вакантних посад, які не потребують доступу до державної таємниці, відмовився.

14.07.2014 року відбулося спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету органів прокуратури міста Києва, на якому останнім було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Шевченківського району міста Києва у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок скасування допуску до державної таємниці (т. 2 а.с. 66-67). Викладеним спростовується твердження Апелянта про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Отже, лише після дотримання передбачених ч. 2 ст. 40 та КЗпП України процедур Позивача було звільнено із займаної посади.

Таким чином, відсутність у поданні від 21.05.2014 року №11-521вих14 відомостей про відмову Позивача від переведення і надіслання ОСОБА_1 попередження 23.05.2014 року не спростовує існування нормативно передбачених підстав для звільнення Позивача на момент прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення 14.07.2014 року. Викладене, як вірно зазначив Окружний адміністративний суд міста Києва, не впливає на правомірність оскаржуваного наказу від 14.07.2014 року №1024к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Шевченківського району міста Києва.

Крім того, як вже було підкреслено раніше, позбавлення Позивача доступу до державної таємниці унеможливлює перебування останнього на посаді прокурора районної прокуратури, оскільки дана посада вимагає від особи наявності допуску до державної таємниці за формою 2.

Твердження Апелянта про те, що зупинений до 15.08.2014 року спеціальний дозвіл прокуратурі Шевченківського району м. Києва на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, був поновлений 29.05.2014 року, тобто до звільнення ОСОБА_1 , а відтак останньому необхідно було поновити також даний дозвіл, судова колегія вважає помилковим. Як вірно зазначив суд першої інстанції, чинне законодавство не передбачає поновлення громадянину доступу до державної таємниці у разі поновлення дії спеціального дозволу державній установі. Відсутній був й у ГП України обов`язок з ініціювання питання про поновлення ОСОБА_1 такого дозволу.

Таким чином, поновлення прокуратурі Шевченківського району міста Києва дії спеціального дозволу на момент звільнення ОСОБА_1 не свідчить про відсутність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 40, ч. 2 ст. 40 КЗпП України підстав для його звільнення.

Доводи Апелянта про незаконність скасування Позивачу допуску до державної таємниці та не поновлення такого допуску Прокуратурою міста Києва судом першої інстанції були відхилені обґрунтовано, оскільки вказані обставини були предметом розгляду у справі №826/15729/14 за позовом ОСОБА_1 до ГУ СБ України у м. Києві та Київській області, Прокуратури міста Києва про визнання протиправними та скасування розпорядження начальника ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 21.05.2014 року №59Д/дск/д, рішення прокурора м. Києва від 21.05.2014 року № 101-дск; визнання протиправною бездіяльності ГУ СБУ у м. Києві та Київській області та прокурора м. Києва щодо поновлення допуску позивача до державної таємниці; поновлення позивачу допуску до державної таємниці.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2014 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 року і Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 року, відмовлено у задоволенні позову. При цьому, як вірно підкреслив суд першої інстанції, встановлені у даній справі судами обставини і наведені мотиви спростовують доводи позивача про незаконність скасування йому допуску до державної таємниці та безпідставне не поновлення такого допуску Прокуратурою м. Києва. Відсутність вказаного судового рішення на момент видачі оскаржуваного наказу про звільнення Позивача не може вважатися підставою для його скасування, оскільки згадані вище розпорядження начальника ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 21.05.2014 року №59Д/дск/д та рішення прокурора м. Києва від 21.05.2014 року № 101-дск станом на 14.07.2014 року були чинними.

Посилання Апелянта на порушення Відповідачем вимог ст. 149 КЗпП України, а саме не відібрання від нього, як порушника службової дисципліни, пояснень з приводу вчинення дисциплінарного проступку, не з`ясування обставин скоєння проступку, є безпідставним, оскільки звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не належить до дисциплінарних стягнень.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Файдюк

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено «06» листопада 2019 року.