Справа № 820/2155/17
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 р.Справа № 820/2155/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 , представників відповідачів: першого відповідача - ОСОБА_2 В ОСОБА_3 , другого відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третього відповідача - ОСОБА_6 , четвертого відповідача - Рощупкіної В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 09.11.19 року по справі № 820/2155/17

за позовом ОСОБА_7

до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" , Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції , Міністерство юстиції України , Державної установи "Качанівська виправна колонія (№54)"

про визнання неправомірними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_7 (далі по тексту ОСОБА_7 , позивач), звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської установи виконання покарань № 27 (далі по тексту ХУВП № 27, перший відповідач), Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі по тексту Управління, другий відповідач), Міністерства юстиції України (далі по тексту Мін`юст, третій відповідач), в якому, з урахуванням змінених та доповнених позовних вимог, прийнятих судом, а також з урахуванням клопотання про виправлення описок, просила суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Міністерства юстиції України від 27.04.2017 за № 4801/28/31-17;

- визнати незаконними та скасувати рішення комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 10.05.2017 (протокол №10) та наряд від 10.05.2017 за № 22-5077;

- визнати незаконними дії ДУ "Харківської установи виконання покарань (№ 27)" та ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)" щодо переведення ОСОБА_7 до ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)" від 11 травня 2017 року;

- визнати незаконними дії адміністрації ДУ "Харківської установи виконання покарань (№ 27)" щодо незабезпечення ізоляції ОСОБА_7 за період з 09 березня 2012 року по 21 вересня 2017 року;

- визнати незаконними дії ДУ "Харківської установи виконання покарань (№ 27)", що виразились в порушенні вимог Закону щодо ізоляції та створення загрози життю та здоров`ю ОСОБА_7 на протязі п`яти років та семи місяців, з 09.03.2012р. по 21.09.2017р.;

- визнати незаконними дії ДУ "Харківської установи виконання покарань (№ 27)" та ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)", що виразилися у переміщенні позивача 11.05.2017р. з однієї установи до іншої без виконання попередньої процедури ознайомлення з певними документами та без належних супроводжувальних документів, а також утримання її протягом доби з 11.05.2017 року по 12.05.2017 року без належних документів в установі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2017 провадження у справі було зупинено до розгляду та набрання законної сили судовим рішенням у справі за клопотанням захисника позивача Чорного Н.Я. в інтересах засудженої ОСОБА_7 по справі № 641/3317/17 щодо зобов`язання Міністерства юстиції України, Півнично-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарання та пробації Міністерства юстиції України, Державної установи виконання "Качанівська виправна колонія (№ 54)", Державної установи "Харківська установа виконання покарань (№ 27)" до певних дій; зобов`язання Державної установи "Галицька виправна колонія (№128)" до певних дій; залишення засудженої в ДУ "Харківська установа виконання покарань (№27)", що розглядалась в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України Апеляційним судом Харківської області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2017 провадження по справі поновлено.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2018 до участі у справі залучено в якості відповідача - Державну установу "Качанівська виправна колонія (№54)" (далі по тексту ДУ «Качанівська виправна колонія» (№54), ДУ «КВК»).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 по справі № 820/2155/17 адміністративний позов ОСОБА_7 до Державної установи Харківська установа виконання покарань № 27, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державної установи "Качанівська виправна колонія (№ 54)" про визнання неправомірними рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано незаконними дії Державної установи "Харківська установа виконання покарань (№ 27)", якими порушено вимоги Закону України "Про попереднє ув`язнення", що виразились в порушенні умов утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 13.03.2012 року по 14.03.2012 року; з 10.07.2012 року по 06.12.2012 року; з 10.12.2012 року по 21.12.2012 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 по справі № 820/2155/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, з урахуванням всіх уточнень і доповнень, в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує про незаконність рішення Мін`юсту від 27.04.2017, оскільки останнє винесене без урахування наявності у позивача родинних зв`язків в Івано-Франківській області, про що позивачкою було повідомлено у заяві від 22.03.2019. Вказує, що відповідачами Мін`юстом і ДУ «ХУВП (№27)» були залишені без належної відповіді її запити щодо переліку документів, необхідних для переведення її до належної установи виконання покарань, у зв`язку з чим позивачка вважала, що надана нею інформація є достатньою для прийняття такого рішення. Відомості щодо наявності у неї родинних зв`язків в Івано-Франківській області відповідачами не перевірялась. Можливості надати необхідні відомості шляхом забезпечення особистої участі у засіданні комісії Мін`юсту щодо вирішення питання про розподіл її до установи виконання покарань позивачці надано не було. Вказує, що всупереч встановленим вимогам питання про її розподіл до Галицької виправної колонії не виносилось на засідання Центральної комісії Мін`юсту, засідання з цього приводу не проводилось, протокол засідання не вівся, наряду у встановленій законодавствам формі за результатами розгляду цього питання видано не було. Отже, оскаржуване рішення Мін`юсту, яким позивачку залишено в розпорядженні Північно-Східного МРУ, винесено без урахування фактичних обставин, без належного аналізу та збору документів, та з порушенням встановленої процедури.

Зазначила, що згідно з вказівкою Мін`юсту від 05.01.2017 № 73/23/17/17 питання розподілу осіб, які засуджені за п.11 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України, є виключною компетенцією Міністерства юстиції України, а не Північно-Східного МРУ, а відтак, у другого відповідача були відсутні повноваження для прийняття рішення від 10.05.2017 про визначення позивачці для відбування покарання Качанівської виправної колонії (№54). Стверджує, що 10.05.2017 жодних засідань Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ не проводилось, а тому рішення останньої від 10.05.2017, оформлене протоколом № 10, є підробленим, а наряд Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, виданий на підставі цього рішення, є незаконним.

Зазначила, що при надходженні її до ДУ «ХУВП (№27)» співробітниками СІЗО не було проведено її належного опитування та анкетування, внаслідок чого не було з`ясовано факту наявності у позивача стажу роботи в суді та правоохоронних органах, що у свою чергу, призвело до розміщення ОСОБА_7 у загальній камері, без дотримання вимог закону щодо окремого тримання осіб з таким стажем роботи. Вказує, що анкета при прибутті до ДУ «ХУВП (№27)» заповнювалась не нею власноручно, а співробітниками СІЗО, у зв`язку з чим позивачка була позбавлена можливості письмово конкретизувати відомості, вказані в анкеті, та зазначити про наявність у неї стажу роботи в правоохоронних органах. Крім того, вказівка в анкеті про наявність у неї юридичної освіти та роду занять юрист, є підставою передбачати можливу наявність у неї спеціального стажу, однак, внаслідок неналежного проведення її опитування та анкетування співробітниками ДУ «ХУВП (№27)» ці відомості уточнені не були. Стверджує, що у 2017 році нею надавались адміністрації СІЗО документи на підтвердження наявності у неї спеціального стажу, однак, вони не були долучені до матеріалів особової справи та були знищені. Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо ненадання позивачкою під час перебування у ДУ «ХУВП (№27)» відомостей про наявність у неї спеціального стажу мали оцінюватися судом критично, оскільки вказані свідки, які є співробітниками СІЗО, були зацікавлені в результатах розгляду справи не на користь позивача. Пояснила, що при прибутті до ДУ «ХУВП (№27)» нею не піднімалося питання про наявність у неї спеціального стажу у зв`язку з побоюваннями за свою безпеку, оскільки внаслідок надмірної завантаженості камер співробітники СІЗО могли умисно поширити інформацію про роботу позивачки в правоохоронних органах серед засуджених та створити таким чином небезпеку для позивачки. Зазначила, що під час перебування у ДУ «ХУВП (№27)» неодноразово перебувала в одній камері з особами, засудженими не вперше, однак, суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доводам позивачки та не перевірив такі посилання.

Крім того, судом першої інстанції не розглядався позов у частині неправомірних дій ДУ «ХУВП (№27)» в період з 18.09.2017 по 21.09.2017, які полягали в тому, що співробітники СІЗО, будучи обізнаними про наявність у позивачки спеціального стажу, намагалися розмістити позивачку в загальній камері, а за відмову виконати їх незаконні вимоги на позивачку було безпідставно накладено стягнення у вигляді поміщення її у карцер.

Стверджує, що станом на 11.05.2017 у відповідачів ДУ «ХУВП (№27)» та ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» були відсутні передбачені законом документи для її перевезення та розміщення у ДУ «КВК (№54)». З документами, згідно з якими позивачку повинні були етапувати (рішення Мін`юсту від 27.04.2017, протокол Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017), її не ознайомили. Наряд від 10.05.2017 щодо етапування позивачки надійшов до ДУ «КВК (№54)» лише 12.05.2017, у зв`язку з чим позивачка незаконно утримувалася в колонії добу з 11.05.2017 по 12.05.2017, а наряд Мін`юсту від 27.04.2017 та виписка з протоколу від 10.05.2017 надійшли до ДУ «КВК (№54)» лише 15.05.2017 та 12.05.2017 відповідно. Враховуючи викладене, вважає незаконними дії ДУ «ХУВП (№27)», які полягали в неознайомленні її з вказаними документами та в її етапуванні, а також дії ДУ «КВК (№54)» щодо її прийняття та утримання з 11.05.2017 по 12.05.2017 за відсутності належних документів.

Також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права (проведення судових засідань у березні 2018 року, 16.05.2018, 11.09.2018 за відсутності позивачки, відхилення в подальшому клопотання позивачки про дослідження матеріалів справи з дотриманням вимог закону, ненадання можливості надати додаткові пояснення, безпідставне невзяття до уваги висновку науково-правової експертизи тощо).

Перший відповідач ДУ «ХУВП (№27)» в надісланих до суду письмових поясненнях просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Пояснив, що ОСОБА_7 прибула до ДУ «ХУВП (№27)» з особовою справою, заведеною в Ізоляторі тимчасового тримання (далі по тексту ІТТ) № 1 Головного управління Національної поліції м. Харкова, в якій знаходилась заповнена анкета позивачки. У відповідності до наказу Державного департаменту з питань виконання покарань від 20.09.2000 № 192 позивачка була опитана та її відповіді звірені з даними, наявними в особовій справі, а також ознайомлена з вимогами режиму тримання, правами і обов`язками. 29.03.2017 рішенням комісії СІЗО, оформленим протоколом № 13, ОСОБА_7 було визначено відбування покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для жінок, вперше засуджених до позбавлення волі. Із зазначеним протоколом позивачка була ознайомлена, однак, від підпису відмовилась. Пояснив, що Міністерство юстиції України рішенням від 27.04.2017 залишило ОСОБА_7 у розпорядженні Північно-Східного міжрегіонального управління, а останнім, у свою чергу, видано наряд від 10.05.2017 про направлення позивачки до ДУ «КВК (№54)». Вказаний наряд надійшов до ДУ «ХУВП (№27)» 11.05.2017, і цього ж дня ОСОБА_7 плановим етапом було направлено до ДУ «КВК № (54)», на конверті з особовою справою позивачки була наявна довідка із вказівкою на документ, на підставі якого ув`язнену було етаповано наряд Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 № 22-5077. З огляду на викладене, стверджує, що у спірних відносинах перший відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Другий відповідач, Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації (далі по тексту Північно-Східне МРУ), у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Пояснив, що відповідно до наряду Міністерства юстиції України від 27.04.2017 ОСОБА_7 залишено відбувати покарання у розпорядженні Північно-Східного МРУ, а рішенням Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 позивачці визначено відбувати покарання у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)», яка є єдиною у розпорядженні Північно-Східного МРУ виправною колонією мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для жінок, засуджених вперше. На момент розгляду питання про розподілення ОСОБА_7 до вказаної установи в матеріалах особової справи позивачки були відсутні відомості про її колишню роботу в суді та правоохоронних органах. Під час прибуття у березні 2012 року до ДУ «ХУВП (№27)» позивач не надавала таких відомостей та не вказувала про те, що її чоловік постійно проживає у Івано-Франківській області. Інформація про роботу позивача у суді та правоохоронних органах була повідомлена ОСОБА_7 лише 04.07.2017 під час відбування покарання у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)», і після підтвердження такої інформації Міжрегіональною комісією Північно-Східного МРУ 03.08.2017 було прийнято рішення клопотати перед Центральною комісією Мін`юсту про переведення ОСОБА_7 до виправної колонії для вперше засуджених до позбавленні волі жінок, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах. Крім того, до Міністерства юстиції України 04.07.2017 надійшов запит адвоката позивачки щодо переведення Некрасової Т.О. з ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» до Галицької виправної колонії (№128). За результатами розгляду цього звернення Центральною комісією 17.08.2017 прийнято рішення про відмову в переведенні ОСОБА_7 , оскільки наказом Мін`юсту від 17.07.2017 сектор для відповідної категорії засуджених у Галицькій виправній колонії ліквідовано, та відповідний сектор створено у Мелітопольській установі виконання покарань. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_7 було переведено до Мелітопольської установи виконання покарань як особу, яка вперше засуджена до позбавлення волі на певний строк та раніше працювала у правоохоронних органах. Враховуючи наведене, вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваних позивачкою рішення Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, оформленого протоколом засідання комісії № 10 та рішення Мін`юсту від 27.04.2017.

Представник третього відповідача, Міністерство юстиції України, в надісланому до суду письмовому відзиві та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. З посиланням на підстави та обставини, аналогічні тим, що вказані у відзиві Північно-Східного МРУ, стверджує, що Міністерство юстиції України у спірних відносинах діяло правомірно, на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством України, а отже, не порушило права та інтереси ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Четвертий відповідач, ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)», в надісланому до суду письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Зазначили, що рішенням комісії ДУ «ХУВП (№27)» від 29.03.2017, оформленим протоколом засідання комісії № 13, було визначено, що ОСОБА_7 необхідно відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для жінок, вперше засуджених до позбавлення волі, якою є ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)». Пояснили, що для приймання засудженої ОСОБА_7 до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» були надані необхідні у розумінні ст.4 Кримінально-виконавчого кодексу України документи вирок суду, який набрав законної сили, та рішення комісії слідчого ізолятору про визначення рівня безпеки виправної колонії. Крім того, пояснив, що у відповідності до Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установи виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Мін`юсту від 08.06.2012 № 847/5, разом з позивачкою до ДУ «КВК (№54)» прибула її особова справа, вкладена в опечатаний конверт, на якому була наклеєна довідка - витяг з особової справи засудженого № 898/12. Вказана довідка - витяг містила всі відомості, необхідні для приймання позивачки Державною установою «КВК (№54)», (куди та у чиє розпорядження прямує - Качанівська виправна колонія (№54); підстави для конвоювання - наряд Північно-Східного міжрегіонального управління № 22-5077 від 10.05.2017; категорія - мінімальний рівень безпеки з загальними умовами тримання, засуджена вперше, жінка; яким судом засуджена, коли, за якими статтями Кримінального кодексу України). При вивченні особової справи засудженої ОСОБА_7 було виявлено відсутність наряду Північно-Східного МРУ № 22-5077 від 10.05.2017, вказаного у довідці-витягу. Питання про направлення наряду до ДУ «КВК (№54)» поштою було з`ясовано в телефонному режимі, сам наряд отриманий Державною установою «Качанівська виправна колонія (№54)» 12.05.2017. Разом з тим, у розумінні вказаної вище Інструкції відсутність наряду в особовій справі не перешкоджає прийому засудженого до установи. Таким чином, засуджена ОСОБА_7 11.05.2017 була прийнята для подальшого відбування покарання в ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» згідно з чинним законодавством.

Зазначив, що 23.05.2017 ОСОБА_7 звернулась до начальника ДУ «КВК (№54)» із заявою щодо направлення документів для перерозподілу її до іншої колонії, розташованої у м. Івано-Франківську, у зв`язку з наявністю у неї родинних зв`язків у Івано-Франківській області. Однак, до компетенції Північно-Східного МРУ не належить вирішення питання про визначення позивачці виправної колонії в Івано-Франківській області. Вказує, що позивачка з моменту прибуття до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» до 04.07.2017 приховувала факт її роботи у правоохоронних органах та в суді, однак, зрозумівши, що її переведення до іншої колонії в Івано-Франківській області на підставі родинних стосунків є неможливим, 04.07.2017 звернулась до начальника колонії з повідомленням про те, що у 90-роках працювала у правоохоронних органах та в суді, не надавши при цьому підтверджуючих документів та не зазначивши конкретних періодів роботи та займаних посад. На підставі вказаної заяви позивачки установою були направлені запити для підтвердження цієї інформації, та після отримання відповідей на запити від Чугуївського міського суду, Чугуївського РВ УМВС України в Харківській області та Головного управління юстиції в Харківській області щодо зміни прізвища, ОСОБА_7 була повністю ізольована від інших засуджених. Отже, ДУ «КВК» у спірних відносинах діяла правомірно, підстави для визнання її дій незаконними відсутні.

Протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 по справі № 820/2155/17 допущено заміну першого відповідача Харківської установи виконання покарань (№27) на правонаступника Державну установу «Харківський слідчий ізолятор» (далі по тексту ДУ «Харківський слідчий ізолятор», перший відповідач).

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників відповідачів, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась у м. Чугуїв Харківської області, є громадянкою України, до арешту мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , працювала директором юридичної фірми Стапріус, раніше судима не була.

Позивача затримано 09.03.2012, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія протоколу про затримання.

23.09.2015 ОСОБА_7 було засуджено Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 4 ст. 27, ч. 2 п.п. 6, 11 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно з ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 ОСОБА_7 вважається засудженою за ч. 4 ст. 27, ч. 2 п.п. 6, 11 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 02.03.2012 по 22.03.2017 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (05 років 21 день).

Рішенням комісії Харківської установи виконання покарань (№27) з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, оформленим протоколом № 13 від 29.03.2017, засудженій ОСОБА_7 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для жінок, вперше засуджених до позбавлення волі.

13.04.2017 до Міністерства юстиції України надійшов запит Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі по тексту Північно-Східне МРУ) щодо визначення засудженій ОСОБА_7 виправної колонії для відбування покарання.

Рішенням (нарядом) Міністерства юстиції України № 4801/23/31-17 від 27.04.2017 засуджену ОСОБА_7 залишено відбувати покарання у розпорядженні Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Рішенням Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, оформленим протоколом № 10, засудженій ОСОБА_7 одноголосно визначено відбувати покарання в Державній установі Качанівська виправна колонія (№ 54) (т. 1 а.с.64).

На виконання рішення Міжрегіональної комісії від 10.05.2017 керівництвом Міжрегіонального управління видано наряд № 22-5077 на направлення засудженої ОСОБА_7 до вищевказаної установи та з 11.05.2017 позивач відбувала покарання в державній установі Качанівська виправна колонія (№ 54) (т. 2, а.с. 127).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 по справі № 641/3317/17 задоволено частково уточнене клопотання захисника - адвоката Чорного Н.Я. в інтересах засудженої ОСОБА_7 щодо зобов`язання Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарання та пробації Міністерства юстиції України, Державної установи «Качанівська виправна колонія (№54)», Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)» до певних дій; зобов`язання Державної установи «Галицька виправна колонія №128» до певних дій; залишення засудженої в Державній установі «Харківська установа виконання покарань №27» до набрання вироком законної сили.

Зобов`язано центральну комісію Міністерства юстиції України повторно розглянути питання щодо переведення засудженої ОСОБА_7 для відбування покарання до Галицької виправної колонії №128.

В задоволенні уточненого клопотання захисника - адвоката Чорного Н.Я. в інтересах засудженої ОСОБА_7 в іншій частині відмовлено.

04.07.2017 до Міністерства юстиції України надійшов лист адвоката Чорного Н.Я. в інтересах засудженої ОСОБА_7 , разом з яким на адресу Мін`юсту направлено лист-клопотання засудженої ОСОБА_7 про переведення її до Галицької виправної колонії (№ 128), копією ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 по справі № 641/3317/17 щодо зобов`язання Центральної комісії Мін`юсту повторно розглянути питання щодо переведення ОСОБА_7 до Галицької виправної колонії № 128 (т. 2 а.с 28).

Дане звернення на виконання ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 винесено на розгляд Центральної комісії Міністерства юстиції України (далі по тексту - Центральна комісія), за результатами розгляду якого 17.08.2017 прийнято рішення про відмову в переведенні позивачки, оформлене протоколом № 8 від 17.08.2017 (т. 2 а.с. 131-134).

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для відмови було те, що сектор для вперше засуджених до позбавлення волі на певний строк жінок, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах при Галицькій виправній колонії (№ 128) наказом Міністерства юстиції України від 17.07.2017 № 2269/5 ліквідовано та відповідний сектор створено у Мелітопольській установі виконання покарань (№ 144).

У зв`язку із чим, засуджена ОСОБА_7 була переведена з Качанівської виправної колонії (№ 54) до Мелітопольської установи виконання покарань (№ 144) як особа, яка вперше засуджена до позбавлення волі на певний строк та раніше працювала в правоохоронних органах.

Вважаючи протиправними рішення Мін`юсту від 27.04.2017 та Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, наряд Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 № 22-5077, а також дії ДУ "ХУВП (№ 27)" щодо незабезпечення ізоляції ОСОБА_7 в період з 09.03.2012 по 21.09.2017, переведення позивачки 11.05.2017 з ДУ «ХУВП (№27)» до ДУ «Качанівська виправна колонія (№ 54)" без належних супроводжувальних документів, дії ДУ «КВК (№54)» щодо утримання її з 11.05.2017 по 12.05.2017 без належних документів, ОСОБА_7 звернулась до суду з даним позовом про оскарження вказаних дій та рішень відповідачів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ДУ «ХУВП (№27)» в період з 13.03.2012 по 14.03.2012, з 10.07.2012 по 06.12.2012, з 10.12.2012 по 21.12.2012 не було забезпечено позивачці належні умови утримання, а саме, допущено утримання ОСОБА_7 разом з особами, які засуджені не вперше.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення Міністерства юстиції України від 27.04.2017, рішення та наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, визнання протиправними дій ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)», а також про визнання протиправними дій ДУ «ХУВП (№27)» щодо незабезпечення ізоляції ОСОБА_7 за період з 09.03.2012 по 21.09.2017 (за виключенням періодів з 13.03.2012 по 14.03.2012, з 10.07.2012 по 06.12.2012, з 10.12.2012 по 21.12.2012), суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду в межах даного апеляційного провадження підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, які мали значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для незгоди ОСОБА_7 з рішенням Міністерства юстиції України від 27.04.2017 № 4801/28/31-17 слугувало те, що при прийнятті вказаного рішення третім відповідачем не було враховано бажання позивачки відбувати покарання у Галицькій виправній колонії № 128 у зв`язку з наявністю в неї родинних зв`язків на території Івано-Франківської області, а також не було дотримано встановленої процедури прийняття такого рішення.

Відповідно до ст.4 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі по тексту КВК України) підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Згідно з ч. 4 ст. 7 КВК України, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Частиною 5 ст. 11 КВК України визначено, що виправні колонії мінімального рівня безпеки поділяються на колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання і колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання.

Відповідно до ст. 86 КВК України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили. Порядок направлення засуджених до виправних і виховних колоній визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (ст.87 КВК України).

Відповідно до частини 1 статті 93 Кримінально- виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії, як правило, у межах адміністративно - територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 343 Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції ліквідовано Державну пенітенціарну службу, та покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику у сфері, зокрема, виконання кримінальних покарань та пробації, а відповідно до пп. 95-3 п.4 цього Положення організовує та контролює виконання вироків суду та інших судових рішень і застосування передбачених законом засобів виправлення засуджених.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 затверджено Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі по тексту Положення № 680/5), а також Положення про центральну, міжрегіональну комісію та комісію слідчого ізолятору з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі по тексту Положення про комісію).

За визначенням п.4 розділу І Положення № 680/5 (в редакції, чинній на час прийняття Мін`юстом оскаржуваного рішення) комісія слідчого ізолятора (далі - комісія СІЗО) - колегіальний орган, що утворюється у кожному слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, який визначає рівень безпеки виправної колонії, де засуджена до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк особа відбуватиме покарання згідно з обвинувальним вироком суду; міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який здійснює направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої та розглядає скарги на рішення комісій СІЗО; центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Відповідно до «Настанови про організацію і проведення оперативно-розшукової діяльності оперативними підрозділами органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів», затвердженої наказом Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 002т від 15.07.2008 з грифом обмеження доступу «Таємно» (далі - Настанова), яка була чинна до 14.11.2017, з метою контролю за поведінкою осіб, які вчинили тяжкі злочини, мають антисоціальну орієнтацію, вчинили тяжкі резонансні злочини, а також з метою своєчасного проведення відповідних заходів виховного та профілактичного характеру, оперативними відділами установ виконання покарань ведуться профілактичні обліки.

Перелік осіб, які підпадають під зазначену категорію, наведено в розділі 9 зазначеної Настанови (пункти 9.2.1.-9.2.10). Переведення осіб, зазначених в п.п. 9.2.1.-9.2.5. без персонального наряду Державного Департаменту України з питань виконання покарань заборонено. Для визначення подальшого місця відбування засуджених направляються відповідні матеріали.

У зв`язку з реформуванням Державної пенітенціарної служби України та проведенням штатно-організаційних заходів, листом Міністерства юстиції України від 05.01.2017 року № 73/23/17/17 передбачено, що з метою направлення чи переведення для подальшого відбування покарання осіб, зазначених в п.п. 9.2.1.-9.2.5 вказаної Настанови, начальникам міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації необхідно надсилати документи до Департаменту організаційного забезпечення діяльності служб Державної кримінально-виконавчої служби України (т.5, а.с.201).

За приписами п.1 розділу ІІІ Положення № 680/5, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, до установ виконання покарань, їх переведення до іншої установи здійснюються на підставі запиту на наряд щодо направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 1), на підставі якого видається наряд про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 2).

Наряди видаються підрозділами слідчого ізолятора, міжрегіонального управління, Міністерства юстиції України, які здійснюють контроль за виконанням судових рішень, на підставі рішення комісії СІЗО про визначення рівня безпеки виправної колонії та відповідних рішень міжрегіональних і центральної комісій (п.2 розділу ІІІ Положення № 680/5).

Відповідно до п.5 розділу ІІІ Положення № 680/5, за нарядами підрозділу Міністерства юстиції України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, направляються:

особи, засуджені до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, розмістити яких немає змоги через відсутність достатньої кількості місць у виправних колоніях чи секторах визначеного рівня безпеки у зоні діяльності міжрегіонального управління або місць для окремого розміщення осіб, яких засуджено за одним вироком суду;

особи, які до засудження постійно проживали за межами адміністративно-територіальної одиниці, де вони вчинили злочин, та мають постійні соціальні зв`язки з близькими родичами та членами сім`ї за межами зони діяльності міжрегіонального управління;

засуджені іноземці, громадянство яких документально підтверджено (національний паспорт, паспортний документ, довідка з дипломатичного представництва, запис у судовому рішенні), незалежно від наявності у зоні діяльності міжрегіонального управління установ відповідного рівня безпеки;

засуджені особи, які передані на територію України з інших держав для подальшого відбування покарання, незалежно від наявності в зоні діяльності міжрегіонального управління установ виконання покарань відповідного рівня безпеки.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм Положення № 690/5 та Настанови, беручи до уваги те, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної пенітенціарної служби України, з огляду на кваліфікацію злочину, за який засуджено позивачку, вид покарання, до якого була засуджена ОСОБА_7 (довічне позбавлення волі, а згідно з вироком суду апеляційної інстанції 14 років позбавлення волі), колегія суддів вважає, що у Міністерства юстиції України були наявні повноваження для вирішення питання щодо направлення позивачки для відбування покарання.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням комісії Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)» з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, оформленим протоколом № 13 від 29.03.2017, засудженій ОСОБА_7 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для жінок вперше засуджених до позбавлення волі.

На виконання п. 9.2.3. розділу 9 Настанови та вимог вказівки Міністерства юстиції України від 05.01.2017 № 73/23/17/17 матеріали для встановлення подальшого місця відбування покарання ОСОБА_7 були направлені Північно-Східним МРУ до Міністерства юстиції України.

Згідно з листом Міністерства юстиції України № 4801/23/31-17 від 27.04.2017 засуджену ОСОБА_7 залишено відбувати покарання у розпорядженні Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Відповідно до п. 2 розділу ІV Положення про комісії, затвердженого наказом № 680/5, формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

У виняткових випадках, коли вирішення питання потребує більш ґрунтовного та детального вивчення обставин, отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття міжрегіональною та центральною комісіями рішень, строк розгляду питання може бути продовжено, але не більше ніж на 15 календарних днів. У разі прийняття такого рішення відповідна комісія письмово повідомляє про це уповноважений орган, заявника з наданням обґрунтованого роз`яснення (п.3 розділу ІV Положення про комісії).

За наявності обставин, визначених у пункті 3 цього розділу, міжрегіональна та центральна комісії можуть запросити до участі у засіданні заявника, уповноваженого представника органу, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю за ним рішення відповідною комісією (п.4 розділу ІV Положення про комісії).

Пунктами 1, 2 розділу V Положення про комісії встановлено, що рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії. Протокол комісії веде секретар.

Матеріали засідання комісії формуються в облікові справи, які прошиваються, а сторінки нумеруються. Облікова справа обов`язково має містити протокол засідання комісії та документи, що стосуються прийнятих на засіданні рішень (п.3 розділу V Положення про комісії).

Пунктом 4 розділу І Положення № 680/5 визначено, що наряд - рішення, що видається підрозділом по контролю за виконанням судових рішень для направлення особи (осіб), засудженої(их) до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, яка (які) підлягає(ють) направленню до установи виконання покарань або переведенню для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

З наведеного вище вбачається, що направлення засуджених для відбування покарання здійснюється комісіями відповідного рівня шляхом прийняття рішення, яке оформлюється протоколом засідання комісії, а документальною підставою для направлення засуджених до місця відбування покарання є наряди.

Форма протоколу засідання комісії затверджена додатком № 1 до Положення про комісії, а форма наряду про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, до установ виконання покарань додатками 2 та 3 до Положення № 680/5.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що лист Міністерства юстиції України від 27.04.2017 № 4801/28/31-17, копія якого надана до матеріалів справи, фактично є нарядом, оскільки ним визначається зона діяльності міжрегіонального управління (адміністративно-територіальна одиниця), в якій позивачка повинна відбувати покарання.

Однак, колегія суддів зауважує, що вказаний лист не відповідає формі наряду, затвердженій додатками 2 та 3 до Положення № 680/5.

Копія протоколу засідання Центральної комісії Міністерства юстиції України, за результатами якого було прийнято рішення про залишення ОСОБА_7 у розпорядженні Північно-Східного МРУ та видано зазначений вище лист від 27.04.2017 № 4801/28/31-17, третім відповідачем не надано до суду першої інстанції, що залишилося поза увагою суду.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_7 від 22.03.2017 (т.1, а.с.61, т.6, а.с.12-13), в якій позивачка порушує питання про розміщення її для відбування покарання у Галицьку виправну колонію № 128, з огляду на те, що її чоловік ОСОБА_10 , який є єдиним родичем позивачки, здатним відвідувати її в установі виконання покарань, планує ведення бізнесу в Івано-Франківській області, у зв`язку з чим буде позбавлений можливості відвідувати позивачку в установі виконання покарань на території Харківської області. Вказує на те, що за період тримання під вартою вона втратила реєстрацію місця проживання у м. Харкові, а матір позивачки планує виїхати до іншої країни за місцем громадянства чоловіка позивачки, оскільки потребує стороннього догляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказана вище заява була направлена ОСОБА_7 на адресу Міністерства юстиції України поштою 12.04.2017, та отримана Мін`юстом 18.04.2017, про що свідчать наявні в матеріалах справи копія опису рекомендованого поштового відправлення з календарним штемпелем поштового відділення та повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (т.1, а.с.62, т.6, а.с.14).

Станом на дату прийняття оскаржуваного наряду (27.04.2017) жодної відповіді на вказану заяву (в тому числі, про надходження цієї заяви та взяття її до відома, або розгляду заяви в порядку Закону України «Про звернення громадян» з наданням відповідних роз`яснень щодо переліку документів, необхідних для вирішення питання про визначення позивачці установи виконання покарань, розміщеної за межами зони діяльності Північно-Східного МРУ) від Міністерства юстиції України позивачці надано не було.

Докази врахування цієї заяви під час видачі наряду від 27.04.2017 в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, як свідчать наявні в матеріалах справи докази, вказана вище заява станом на 27.04.2017 знаходилась в Міністерстві юстиції України, однак, не була врахована третім відповідачем при прийнятті рішення про залишення ОСОБА_7 у розпорядженні Північно-Східного МРУ.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч.4 ст.9 КАС України).

01.10.2019 протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції було зобов`язано представника Міністерства юстиції України надати :

копію протоколу засідання Центральної комісії Міністерства юстиції України, за результатами якого прийнято рішення від 27.04.2017 № 4801/28/31-17, оскільки позивач стверджує, що засідання центральної комісії Мін`юсту з цього приводу не проводилось, протокол не вівся,

копію відповіді Міністерства юстиції України на заяву ОСОБА_11 від 22.03.2017,

інформацію щодо розгляду (врахування) звернення ОСОБА_7 від 22.03.2017 при прийнятті рішення від 27.04.2017 № 4801/28/31-17.

У зв`язку з витребуванням вказаних документів та пояснень у розгляді справі було двічі оголошено перерву 07.10.2019 за клопотанням представника Міністерства юстиції України та 17.10.2019.

Як вбачається з наданої представником третього відповідача доповідної записки від 02.10.2019, нею було доведено до відома Міністерства юстиції України про необхідність надання протоколу засідання Центральної комісії Мін`юсту та інших документів, на підставі яких було видано лист від 27.04.2017 № 4801/28/31-17, однак, станом на 30.10.2019 повного обсягу витребуваних документів до суду подано не було.

Надана 30.10.2019 представником третього відповідача на вимогу суду апеляційної інстанції копія листа Міністерства юстиції України від 12.05.2017 на адресу ДУ «ХУВП (№27)» для оголошення засудженій ОСОБА_7 щодо розгляду її звернення про направлення її для подальшого відбування покарання до Галицької виправної колонії (№ 128) не спростовує твердження позивача щодо нерозгляду її заяви від 22.03.2017. Крім того, вказана відповідь датована після прийняття Мін`юстом оскаржуваного наряду.

Згідно з ч.4 ст.308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, ця відповідь надана лише до суду апеляційної інстанції. Виходячи з матеріалів справи, до суду першої інстанції вона не надавалась, а позивач заперечує її отримання.

Враховуючи викладене, зазначена відповідь не є доказом правомірності оскаржуваного рішення Міністерства юстиції України та дій, вчинених в процесі прийняття цього рішення.

Колегія суддів, не заперечуючи, що у розумінні Положення № 680/5 для переведення засудженого в установу виконання покарань з урахуванням його родинних зв`язків необхідний певний перелік документів, вважає за необхідне вказати, що за змістом п.3, п.4 розділу ІV Положення про комісії у поєднанні з вимогами п.3 ч.2 ст.2 КАС України, рішення про визначення місця відбування покарань для засуджених повинні прийматися комісіями будь-якого рівня обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, за результатами ґрунтовного та детального вивчення обставин, за необхідності за результатами отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття рішень.

Крім того, в силу п.п. 5, 6 ч.2 ст.2 КАС України третій відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен діяти добросовісно та розсудливо.

Третім відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції не доведено, що при прийнятті рішення про залишення ОСОБА_7 були враховані та перевірені доводи, викладені нею у заяві від 22.03.2017.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч.3 ст.77 КАС України).

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (ч.5 ст.77 КАС України).

Однак, третім відповідачем, всупереч вимогам наведеної норми, не доведено дотримання процедури розгляду питання про направлення для відбування покарання засудженої ОСОБА_7 , передбаченої наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5, в частині проведення засідання центральної комісії Міністерства юстиції України для розгляду цього питання та видачі наряду у встановленій формі, а отже, не здійснено належного розгляду цього питання. Також, відповідачем не дотримано вимог п.п.3, 5, 6 ч.2 ст.2 КАС України, оскільки при прийнятті рішення не надано жодної оцінки доводам, наведеним у заяві від 22.03.2017.

Слід відмітити, що 17.08.2018 Міністерством юстиції України, для розгляду питання про переведення позивачки до Галицької виправної колонії № 128 на підставі заяви ОСОБА_7 , клопотання її адвоката Чорного Н.Я., ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 та клопотання Північно-Східного МРУ від 03.08.2017, було проведено засідання центральної комісії Мін`юсту, рішення якої оформлено протоколом № 8 від 17.08.2017, та видано наряд за формою, передбаченою додатком 3 до Положення № 680/5.

Однак, 27.04.2017 при вирішенні питання про направлення позивачки для відбування покарання вперше, третім відповідачем таких вимог дотримано не було.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_7 для відбування покарання, видачі наряду у неналежній формі, неврахування при розгляді цього питання заяви ОСОБА_7 від 22.03.2017.

Разом з цим, враховуючи, що лист (наряд) з вказаними реквізитами не є рішенням Мін`юсту у розумінні Положення № 680/5, він не може бути скасований судом як рішення суб`єкта владних повноважень у відповідності до п.2 ч.1 ст.5 КАС України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розпорядження Мін`юсту, викладене у листі від 27.04.2017, було реалізовано шляхом розподілу позивачки до установи виконання покарань згідно з рішенням Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ та наряду Північно-Східного МРУ.

В подальшому ухвалою Верховного Суду від 10.10.2018 по справі № 2035/5763/2012 ухвалу Харківського апеляційного суду від 22.03.2017, зокрема, щодо ОСОБА_7 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд, залишено позивачку під вартою до розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції.

У зв`язку з постановленням Верховним Судом даної ухвали від 10.10.2018 та подальшим розглядом справи № 2035/5763/2012 ОСОБА_7 була переведена до ДУ «Харківський слідчий ізолятор», де перебуває і наразі.

Отже, лист (наряд) Мін`юсту від 27.04.2017 № 4801/28/31-17 про залишення ОСОБА_7 в розпорядженні Північно-Східного МРУ фактично вичерпав свою дію, а тому позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування рішення Міністерства юстиції України від 27.04.2017 № 4801/28/31-17 не підлягають задоволенню.

З приводу вимог про визнання протиправним та скасування рішення Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 та наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, слід зазначити наступне.

В обґрунтування таких вимог ОСОБА_7 посилається на те, що питання розподілу її до конкретної установи, як засудженої за вчинення вбивства на замовлення, перебуває у виключній компетенції Міністерства юстиції України, що нівелює наряд та протокол від 10.05.2017. Крім того, позивач вважає протокол від 10.05.2017 № 10 підробленим, оскільки, відповідно до листів Північно-Східного МРУ від 18.08.2017 № 22-1071-17/Н-419 та від 29.01.2018 № 22-1010, засідань Міжрегіональної комісії 10.05.2017 не проводилось.

За визначенням п.4 розділу І Положення № 680/5 міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який здійснює направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої та розглядає скарги на рішення комісій СІЗО.

За приписами п.2 розділу ІІ Положення № 680/5 Міжрегіональна комісія утворюється керівником міжрегіонального управління у кількості не менше семи осіб.

Відповідно до п.6 розділу IV Положення № 680/5 засідання комісії вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше ніж дві третини ї складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів.

На виконання наведених норм наказом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 14.03.2017 № 60/ОД-17 затверджено Положення та склад Міжрегіональної комісії.

Згідно з п.4 розділу ІІІ Положення № 680/5 за нарядами підрозділу міжрегіонального управління, який здійснює контроль за виконанням судових рішень (додаток 3), виданими на підставі запиту на наряд щодо направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, комісії СІЗО (додаток 4), направляються: до установ виконання покарань, які знаходяться у межах зони діяльності міжрегіонального управління, - особи, засуджені до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, а також засуджені, яким обмеження волі призначено відповідно до статті 82 Кримінального кодексу України.

У свою чергу, відповідно до п.4 розділу І Положення № 680/5, зона діяльності міжрегіонального управління - адміністративно-територіальні одиниці, на територію яких поширюються повноваження відповідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - міжрегіональне управління).

Таким чином, в силу наведених вище норм Положення № 605/80, до компетенції міжрегіонального управління відноситься прийняття рішення про направлення засудженого до установи виконання покарань в межах зони діяльності міжрегіонального управління, та видача відповідного наряду.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, оформленим протоколом засідання комісії № 10, засудженій ОСОБА_7 визначено відбувати покарання в державній установі «Качанівська виправна колонія (№ 54)».

У відповідності до вимог Положення № 680/5 другим відповідачем видано витяг з протоколу № 10 від 10.05.2017, в якому зазначено підстави для прийняття рішення та роз`яснено порядок його оскарження. Витяг підписано головою і секретарем комісії (т.1, а.с.64).

На виконання зазначеного рішення Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ другим відповідачем 10.05.2017 видано наряд, зміст якого відповідає вимогам додатку 3 Положення № 680/5 (т.1, а.с.66).

Слід відмітити, що відповідно до Переліку найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів і навчальних закладів, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.02.2017 № 460/5, у розпорядженні Північно-Східного міжрегіонального управління для тримання жінок, вперше засуджених до позбавлення волі, функціонує лише державна установа «Качанівська виправна колонія (№ 54)», виправна колонія мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для вперше засуджених до позбавлення волі жінок.

Враховуючи наведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, другий відповідач при визначенні ОСОБА_15 установи для виконання покарання в межах зони діяльності Північно-Східного міжрегіонального управління, діяв правомірно, з урахуванням тих рівня безпеки і умов тримання, що були відображені комісією ДУ «ХУВП (№27)» у протоколі № 13 від 29.03.2017, а також з урахуванням наряду Міністерства юстиції України № 4801/23/31-17 від 27.04.2017 про залишення засудженої ОСОБА_7 у розпорядженні Північно-Східного МРУ.

Твердження позивачки про відсутність у Північно-Східного МРУ необхідних повноважень для розподілу ОСОБА_7 до конкретної установи виконання покарань, колегія суддів вважає помилковими, з наступних підстав.

Аналіз норм ст.86 КВК України, п.4 розділу І, п.5 розділу ІІІ Положення № 680/5, п.п.1, 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, свідчить про те, що у Міністерства юстиції України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання покарань та здійснює контроль за виконанням судових рішень, наявні повноваження для розподілу засуджених до установ виконання покарань, для чого в Міністерстві утворюється центральна комісія. При цьому, реалізація цих повноважень не є обов`язком Мін`юсту.

Так, згідно з п.4 розділу І, п.4 розділу ІІІ Положення № 680/5 розподіл осіб, які засуджені до позбавлення волі довічно або на певний строк, в межах зони діяльності міжрегіонального управління, є обов`язком саме Північно-Східного МРУ, що виключає будь-які сумніви в наявності у останнього необхідних повноважень для прийняття рішення, оформленого протоколом № 10 від 10.05.2017, та наряду від 10.05.2017.

Відповідно до п.2 розділу ІІІ Положення про комісії, рішення, вказівки центральної комісії з питань діяльності комісій СІЗО чи міжрегіональних комісій набирають чинності з моменту їх підписання та є обов`язковими для виконання.

Колегія суддів зауважує, що жодною нормою КВК України, Положення № 680/5 або Положення про комісії не надано другому відповідачу, як територіальному органу з питань виконання кримінальних покарань та пробації, не виконувати розпорядження Міністерства юстиції України, якому він підпорядковується, у разі, якщо таке розпорядження за формою не відповідає вимогам Положення № 680/5.

На виконання вказівки Мін`юсту від 05.01.2017 Північно-Східним МРУ надіслано документи щодо ОСОБА_7 до Міністерства юстиції України. Останнім, у свою чергу, було реалізовано повноваження щодо визначення установи виконання покарань для ОСОБА_7 у той спосіб та в тому обсязі, в яких Мін`юст вважав за потрібне - шляхом видачі наряду від 27.04.2017 про залишення позивачки в розпорядженні Північно-Східного МРУ.

В подальшому Північно-Східним МРУ, з урахуванням зазначеного наряду, було реалізовано власні повноваження щодо розподілу позивачки до установи виконання покарань в тих межах, які надані Положенням № 680/5 та Положенням про комісії.

Враховуючи викладене, є хибними доводи позивачки про протиправність протоколу № 10 від 10.05.2017 та наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 як таких, що прийняті з перевищенням повноважень міжрегіонального управління та на підставі наряду Мін`юсту від 27.04.2017 № 4801/23/31-17.

З приводу тверджень позивача про те, що протокол № 10 від 10.05.2017 є підробленим, оскільки, згідно з відповіддю Північно-Східного МРУ на звернення позивачки, 10.05.2017 засідань Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ не проходило, колегія суддів зазначає наступне.

У відповіді Північно-Східного МРУ від 18.08.2017 за вих. № 22-1071-17/Н-459, наданій ОСОБА_7 на її звернення від 04.08.2017, копія якої наявна в матеріалах справи, перелічено дати засідань міжрегіональної комісії в період з 01.03.2017 по 31.05.2017.

Судом апеляційної інстанції з пояснень представників другого відповідача встановлено, що у цій відповіді допущено технічну описку, замість дати проведення засідання комісії 10.05.2017 помилково зазначено 11.05.2017.

Факт проведення засідання міжрегіональної комісії саме 10.05.2017 підтверджується документами, долученими до номенклатурної справи Північно-Східного міжрегіонального управління № 25/6 «Протоколи Міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення» (том № 5, том № 6).

Із описів документів у цих номенклатурних справах вбачається, що попередня дата засідання комісії - 04.05.2017 (протокол № 9), далі - 10.05.2017 (протокол №10), дата проведення наступної комісії - 15.05.2017 (протокол № 11) (т.5, а.с. 212-217).

При цьому, відповідно пояснень представників другого відповідача та описів документів з номенклатурних справ, 10.05.2017 на засіданні, результати якого зафіксовані протоколом № 10 від 10.05.2017, крім ОСОБА_16 Т ОСОБА_17 , міжрегіональною комісією розглядались матеріали ще відносно 5 осіб.

З наданої до матеріалів справи копії витягу з протоколу № 10 від 10.05.2017 вбачається, що вказаний протокол містить всю необхідну інформацію для розгляду питання стосовно розподілу позивачки, складений після надходження до Північно-Східного МРУ наряду Мін`юсту від 27.04.2017 на Некрасову Т.О. (10.05.2017).

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати цей протокол підробленим з огляду лише на розбіжність між датою протоколу та датами проведення засідань Міжрегіональної комісії, зазначених у листах Північно-Східного МРУ від 18.08.2017 № 22-1071-17/Н-419 та від 29.01.2018 № 22-1010.

При цьому, беручи до уваги, що дата складення протоколу не передує даті надходження до Північно-Східного МРУ рішення та наряду Мін`юсту від 27.04.2017 на ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що рішення про розподіл ОСОБА_7 до ДУ «КВК (№54)» прийняте на підставі та на виконання наряду Мін`юсту від 27.04.2017, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Крім того, вказане вище рішення Міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ в частині, що стосується ОСОБА_7 , вичерпало свою дію, оскільки, як зазначалось вище, позивач у зв`язку з переглядом кримінальної справи відносно неї перебуває у СІЗО.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання протиправними та скасування рішення комісії Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, оформленого протокол №10 та наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 за № 22-5077.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій ДУ "Харківської установи виконання покарань (№ 27)" та ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)" щодо переведення 11.05.2017 ОСОБА_7 до ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)", переміщення позивача 11.05.2017 з однієї установи до іншої без виконання попередньої процедури ознайомлення з певними документами та без належних супроводжувальних документів, а також утримання її протягом доби з 11.05.2017 по 12.05.2017 без належних документів в установі, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування цих позовних вимог ОСОБА_7 посилається на те, що документи, на підставі яких її повинні були етапувати з ДУ «ХУВП (№27)» до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» (протокол міжрегіональної комісії Північно-Східного МРУ № 10 від 10.05.2017 та наряд від 10.05.2017, наряд Міністерства юстиції України від 27.04.2017,), надійшли до ДУ «КВК (№54)» лише 12.05.2017 та 15.05.2017 відповідно, з цими документами позивачку попередньо не ознайомили. З огляду на викладене, вважає, що у ДУ «ХУВП (№27)» були відсутні підстави для переведення ОСОБА_7 , а у ДУ «КВК (№54)» не було підстав для її прийняття 11.05.2017, оскільки четвертий відповідач на час прийняття ОСОБА_7 не володів інформацією, до якої саме колонії направляється позивачка, крім даних щодо рівня безпеки колонії та умов тримання, визначених для позивачки протоколом ДУ «ХУВП (№27)».

Згідно зі ст.4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили.

Як зазначалось вище, в силу п.4 розділу І, п.4 розділу ІІІ Положення № 680/5 підставою для направлення засудженого для відбування покарання є наряд міжрегіонального управління.

Матеріалами справи підтверджено, що наряд Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 № 22-5077 надійшов до Харківської установи виконання покарань 11.05.2017, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія журналу вхідної кореспонденції ДУ «ХУВП (№27)» (т.5, а.с.241-242), у зв`язку з чим було ініційовано переміщення ОСОБА_7 від першого відповідача до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)».

Відповідно до ч.6 ст.88 КВК України порядок переміщення засуджених під вартою визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі ст.91 КВК України прийняття засуджених до виправних і виховних колоній проводиться адміністрацією колоній у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до аб.3 п.1 розділу II наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.12.2014 за №1656/26433 (чинного на час виникнення спірних відносин), прийняття засуджених до установ виконання покарань здійснюється комісією з прийняття та розподілу засуджених під керівництвом начальника установи. Під час прийняття засуджених персонал установи виконання покарань перевіряє наявність особових справ і встановлює приналежність їх засудженим, які прибули до установи.

Діяльність відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень (далі - підрозділ) установ виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторів (далі - СІЗО) з питань приймання до установ (СІЗО), обліку, переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою), звільнення їх з установ (СІЗО) та з інших питань, пов`язаних з виконанням вироків судів та інших судових рішень, регламентовано Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 року № 847/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14.06.2012 року за № 957/21269 (далі по тексту Інструкція № 847/5, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з пп.1.2.1 п.1.2 Інструкції № 847/5 підрозділи установ (СІЗО) перевіряють правильність оформлення документів на засуджених (осіб, які тримаються під вартою) при їх прийманні до установи (СІЗО).

Розділом II Інструкції № 847/5 закріплено проведення приймання та реєстрація засуджених (осіб, які тримаються під вартою).

Так, відповідно до пп.2.1.1.-пп.2.1.3 п.2.1 Інструкції № 847/5 посадові особи підрозділу при прийманні засуджених (осіб, які тримаються під вартою) до установи зобов`язані: прийняти від представника конвойного підрозділу особові справи та попутний список на засуджених (осіб, які тримаються під вартою), які переміщаються під вартою (конвоюються) (додаток 1) (далі - попутний список), перевірити наявність на попутному списку підпису представника конвойного підрозділу, який здійснював переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою); звірити кількість прибулих засуджених (осіб, які тримаються під вартою) з кількістю, зазначеною в попутному списку, та перевірити наявність їх особових справ; встановити належність кожної особової справи конкретному засудженому (особі, яка тримається під вартою) шляхом опитування цього засудженого (особи, яка тримається під вартою) та зіставлення його відповідей з анкетними та іншими відомостями, які зазначаються в особовій справі, за фотокарткою, особистими прикметами, а в разі потреби - за дактилоскопічною картою. Після цього поставити в попутному списку свій підпис про прийняття особових справ засуджених (осіб, які тримаються під вартою).

Згідно з п. 4.1 Інструкції № 847/5 особова справа є основним обліковим документом засудженого (особи, яка тримається під вартою).

Відповідно до п.8.1 Інструкції № 847/5 переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою) з установ (СІЗО) проводиться відповідно до вимог законодавства на підставі нарядів ДПтС та її територіальних органів управління, які видано у межах компетенції.

За приписами п.8.3 Інструкції № 847/5 особова справа засудженого (особи, яка тримається під вартою) вкладається в конверт, на якому проставляється печатка. На конверт наклеюються довідка-витяг з особової справи засудженого (особи, яка тримається під вартою) (додаток 10) та фотокартка особи.

На всіх осіб, які підлягають переміщенню під вартою (конвоюванню), складається попутний список у трьох примірниках, один з яких разом з їхніми особовими справами передається начальнику варти (конвою), другий разом з розпискою начальника цієї варти (конвою) про прийняття засуджених (осіб, які тримаються під вартою) і їхніми особовими справами залишається в підрозділі установи (СІЗО), а третій передається до бухгалтерії установи (СІЗО) для перерахування грошей.

Таким чином, приймання засудженого установою виконання покарань здійснюється за довідкою-витягом з особової справи, яка прибуває до установи із СІЗО в опечатаному вигляді.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при прийманні засудженої ОСОБА_7 до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» її особова справа була вкладена в конверт, який був опечатаний та на який була наклеєна довідка - витяг з особової справи засудженого № 898/12, копія якої наявна в матеріалах справи (т.5, а.с.229).

Вказана довідка-витяг відповідає за змістом та формою додатку №10 до Інструкції № 847/5, та містить відомості, передбачені цим додатком, зокрема: куди та у чиє розпорядження прямує - Качанівська виправна колонія (№54), підстави для конвоювання - наряд Північно-Східного міжрегіонального управління № 22-5077 від 10.05.2017; категорія (заарештований(а), засуджений(а), рівень безпеки) - мінімальний рівень безпеки із загальними умовами тримання: засуджена вперше, жінка; яким судом засуджена, коли, за якими статтями Кримінального кодексу України Червонозаводським районним судом м. Харова23.09.2015 (зі змінами), ст.ст.27, 115, п.п.6, 11 ч.2 ст.115 КК України, відомості про необхідність посиленої охорони (т.6, а.с.228).

Вказана довідка-витяг містила також фотокартку позивачки.

Таким чином, у довідці-витягу Державною установою «Харківська установа виконання покарань» були відображені всі відомості, необхідні для прийняття ОСОБА_7 не будь-якою колонією з мінімальним рівнем безпеки та загальними умовами тримання, як помилково стверджує позивач, а саме Державною установою «Качанівська виправна колонія (№54)», та вказані підстави для її переведення (переміщення) з ДУ «ХУВП (№27)» до зазначеної установи для відбування покарання вирок суду (зі змінами) та наряд Північно-Східного МРУ від 10.05.2017.

Крім того, підстава для конвоювання ОСОБА_7 з Харківської УВП № 27 до Качанівської виправної колонії № 54 зазначена у попутному списку, копія якого надана до матеріалів справи (т.6, а.с.228).

При вивченні особової справи засудженої ОСОБА_7 , на підставі розділу IV Інструкції № 847/5, було виявлено відсутність в особовій справі наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 № № 22-5077, вказаного у довідці-витягу.

З метою усунення усунення цього дефекту персоналом установи вжиті заходи, а саме в телефонному режимі узгоджено направлення наряду Північно-Східного МРУ № 22-5077 від 10.05.2017 поштою.

Зазначений вище наряд отриманий в письмовому вигляді Державною установою «Качанівська виправна колонія (№54)» 12.05.2017, про що свідчить відбиток вхідного штампу на наряді, копія якого наявна в матеріалах справи (т.1, а.с.65).

Як вбачається зі змісту Інструкції № 847/5, відсутність наряду в особовій справі засуджених не перешкоджає прийому засуджених до установи для подальшого відбуття строку покарання.

Ані Інструкцією № 847/5, ані Положенням № 680/5 не передбачено можливості для установи виконання покарань відмовитися від прийняття засудженого у разі відсутності в особовій справі наряду, тим більше, що зміст особової справи встановлюється та перевіряється після того, як засудженого прийнято до установи виконання покарань.

Як зазначалось вище, підставою для відбування покарання, в силу ст.4 КВК України, є вирок суду, що набрав законної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на дату видачі наряду Міністерства юстиції України від 27.04.2017 та наряду Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017, якою ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 27, ч. 2 п.п. 6, 11 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, набрала законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_7 про її передачу Державною установою «ХУВП (№27)» до ДУ «КВК (№54)» без необхідних документів та утримання її в державній установі «Качанівська виправна колонія (№54)» без належних підстав, визначених законом.

Згідно з п.4 розділу V Положення про комісії, про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис.

Відповідно до п.4.11 Інструкції № 847/5 за клопотанням засудженого (особи, яка тримається під вартою) посадова особа підрозділу ознайомлює його (її) зі змістом долучених до його (її) особової справи документів. Ознайомлення засудженого (особи, яка тримається під вартою) з цими документами проводиться шляхом їх зачитування вголос або їх самостійного прочитання у присутності посадової особи підрозділу, про що складається акт, який долучається до особової справи.

Як вбачається з матеріалів справи, з витягом з протоколу Північно-Східного МРУ від 10.05.2017 № 10 ОСОБА_7 була ознайомлена 16.05.2017, про що свідчить її підпис в графі «ознайомлений» із зазначенням дати ознайомлення (т.5, а.с.139).

Доводи позивача про те, що її перед етапуванням не ознайомили з нарядом Мін`юсту від 27.04.2017, нарядом і рішенням Північно-Східного МРУ від 10.05.2017, не є свідченням протиправності оскаржуваних дій першого та четвертого відповідачів в цій частині, оскільки Положення № 680/5, Положення про комісії та Інструкція № 847/5 не містять приписів щодо обов`язкової передумови перед етапуванням, як то ознайомлення засудженого з нарядами, на підставі яких здійснюється його первинне направлення до установи виконання покарань.

Враховуючи викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання незаконними дій ДУ "ХУВП (№ 27)" та ДУ "КВК (№ 54)" щодо переведення 11.05.2017 ОСОБА_7 до ДУ "Качанівська виправна колонія (№ 54)" від 11 травня 2017 року, переміщення позивача 11.05.2017 з однієї установи до іншої, а також дії ДУ «КВК (№54)» щодо утримання її протягом доби з 11.05.2017 по 12.05.2017 в установі.

Стосовно позовних вимог про визнання незаконними дій адміністрації ДУ "ХУВП (№ 27)" щодо незабезпечення ізоляції ОСОБА_7 за період з 09.03.2012 по 21.09.2017, а також визнання незаконними дій ДУ "ХУВП (№ 27)", що виразились в порушенні вимог Закону щодо ізоляції та створення загрози життю та здоров`ю ОСОБА_7 протягом п`яти років та семи місяців, з 09.03.2012 по 21.09.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що такі дії першого відповідача позивачка вважає незаконними у зв`язку з тим, що співробітниками ДУ «ХУВП (№27)» при прибутті ОСОБА_7 до вказаної установи не було належним чином проведено її опитування та анкетування, у зв`язку з чим не було з`ясовано наявності у позивачки стажу роботи у суді та органах внутрішніх справ (спеціального стажу), що у свою чергу, призвело до порушення вимог ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо окремого тримання осіб, які мали спеціальний стаж. Крім того, за твердженням позивачки, незважаючи на вимоги вказаної норми щодо окремого утримання осіб, які притягувались до кримінальної відповідальності вперше, її неодноразово утримували в одній камері з особами, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності. Також, при прибутті ОСОБА_7 до ДУ «ХУВП» 18.09.2017 як транзитно-пересильної особи, посадовими особами першого відповідача було здійснено спробу розміщення позивачки в загальній камері, незважаючи на те, що у довідці-витягу на позивачку було вказано про наявність у неї спеціального стажу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 з 09.03.2012 по 23.09.2015 була розміщена у камери як особа взята під варту, яку вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, та щодо якої відсутні відомості про те, що вона раніше працювала в правоохоронних органах.

23.09.2015 ОСОБА_7 була засуджена Червонозаводським районним судом м. Харкова до довічного позбавлення волі, у зв`язку з чим з 23.09.2015 по 29.03.2017 позивач була розміщена у камеру як засуджена до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 вирок стосовно ОСОБА_7 був змінений до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказана ухвала набрала законної сили 22.03.2017.

Копія ухвали Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 щодо ОСОБА_7 надійшла на адресу установи 29.03.2017. Після 29.03.2017 року ОСОБА_7 була розміщена у камеру як засуджена, яку вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, щодо якої відсутні відомості про те, що вона раніше працювала в правоохоронних органах і судах.

11.05.2017 ОСОБА_7 переміщена до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» згідно з нарядами Міністерства юстиції України від 27.04.2017 та Північно-Східного МРУ від 10.05.2017.

З наявної в матеріалах справи копії довідки з особової справи ОСОБА_7 (т.2, а.с.126) вбачається, що 19.06.2017 позивачка вибула з ДУ «КВК (№54)» до ДУ «ХУВП (№27)» згідно з ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.06.2017.

03.07.2017 ОСОБА_7 повернулася з ДУ «ХУВП (№27)» до ДУ «Качанівська виправна колонія».

04.07.2017, перебуваючи у Державній установі «Качанівська виправна колонія (№54)», ОСОБА_7 подала заяву на ім`я начальника установи, в якій повідомила, що є колишнім співробітником органів внутрішніх справ.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки, виданої на ім`я ОСОБА_18 , позивач працювала на посаді секретаря судових засідань Чугуївського міського народного суду з 20.01.1992 по 14.03.1995, а з 14.03.1995 по 133.08.1996 у Чугуївському районному відділі УМВС України в Харківській області (т.1, а.с.68-69).

Вказані вище обставини були підтверджені відповідями на запити Державної установи «Качанівська виправна колонія (№54)», направлені останньою в рамках перевірки, проведеної за заявою ОСОБА_7 від 04.07.2017.

Так, згідно з відповіддю Чугуївського міського суду Харківської області № 01-24/73/17-вих від 21.07.2017 на запит ДУ «КВК (№54), ОСОБА_18 наказом голови суду з 20.01.1992 призначена на посаду секретаря судового засідання, звільнена з 14.03.1995 у зв`язку з переведенням до Чугуївського РВ УМВС (т.2, а.с.129).

Згідно з відповіддю Головного управління Національної поліції в Харківській області від 20.07.2017 № 12/437/619, ОСОБА_18 проходила службу в органах внутрішніх справ з 14.03.1995 по 13.08.1996 на посаді дізнавача (т.2, а.с.130).

Зміна прізвища « ОСОБА_19 » на «Некрасова» підтверджується відповідним записом у трудовій книжці, а також листом Харківського міського ВРАЦС Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 27.07.2017 № 0966/1510-04-06 на адресу ДУ «КВК (№54)» (т.2, а.с.128).

Рішенням центральної комісії Міністерства юстиції України від 17.08.2017, оформленим протоколом комісії № 8, ОСОБА_7 переведено із ДУ «КВК (№54)» до сектору для вперше засуджених до позбавленні волі жінок, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах при Мелітопольській установі виконання покарань (№144) для подальшого виконання покарання.

У зв`язку з переведенням позивачки за нарядом Мін`юсту, виданим на підставі вказаного рішення від 17.08.2017, ОСОБА_7 18.09.2017 прибула до ДУ «ХУВП (№27)» як транзитно-пересильна особа, яка прямувала з ДУ «КВК (№54)» до Мелітопольської установи виконання покарань, та перебувала у ДУ «ХУВП (№27)» по 21.09.2017.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (в редакції, чинній на час надходження ОСОБА_7 до ДУ «ХУВП (№27)» - 09.03.2012) взятих під варту осіб тримають у маломісних або загальних камерах.

Осіб, взятих під варту, розміщують у камерах з додержанням таких вимог ізоляції: чоловіків - окремо від жінок; неповнолітніх - окремо від дорослих; осіб, яких вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, - окремо від осіб, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності; осіб, які раніше відбували покарання в місцях позбавлення волі, - окремо від осіб, які не перебували в місцях позбавлення волі; осіб, обвинувачених або підозрюваних у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою; осіб, які раніше працювали в органах внутрішніх справ, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Служби безпеки, прокуратури, юстиції, Державній кримінально-виконавчій службі України та в суді, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою; засуджених - окремо від осіб, які перебувають під вартою.

Порядок розміщення в лікувальних закладах місць попереднього ув`язнення осіб, що перебувають під вартою, встановлюється центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань, Військовою службою правопорядку у Збройних Силах України, Міністерством охорони здоров`я України за погодженням з Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.10 КВК України засуджені мають право на особисту безпеку.

У разі виникнення небезпеки життю і здоров`ю засуджених, які відбувають покарання у виді арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, вони мають право звернутися із заявою до будь-якої посадової особи органу чи установи виконання покарань з проханням про забезпечення особистої безпеки. У цьому разі посадова особа зобов`язана вжити невідкладних заходів щодо забезпечення особистої безпеки засудженого.

Адміністрація установи виконання покарань вживає заходів до переведення засудженого в безпечне місце, а також інших заходів до усунення небезпеки, вирішує питання про місце подальшого відбування ним покарання.

З наведеного вбачається наявність імперативного обов`язку посадових осіб СІЗО встановити наявність спеціального стажу у ув`язненого, з метою забезпечити дотримання вимог ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо окремого утримання таких осіб від інших ув`язнених. Крім того, вказаною нормою чітко встановлено недопустимість спільного тримання ув`язнених, які притягуються до кримінальної відповідальності вперше, та тих, що раніше притягувались до кримінальної відповідальності.

Згідно з пп.2.3.1 п.2.3 Правил тримання осіб, узятих під варту і засуджених у слідчих ізоляторах Державного департаменту України з питань виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 20.09.2000 № 192, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 27.10.2000 за N 751/4972 (чинних на час виникнення спірних відносин, далі по тексту Правила № 192), приймання від конвою осіб, узятих під варту, і засуджених здійснюється черговим помічником начальника слідчого ізолятора (далі - черговий) або заступником чергового помічника начальника слідчого ізолятора (далі - заступник чергового). Ув`язнені, які приймаються, повинні бути одягнені відповідно до сезону.

При цьому зазначені працівники зобов`язані перевірити наявність перелічених у п. 2.1 цих Правил підстав для тримання в слідчому ізоляторі кожної доставленої особи, здійснюють її опитування і відповіді звіряють з даними, зазначеними в особовій справі. Прийняті від конвою особи на період оформлення на них облікових документів розміщуються з додержанням вимог ізоляції на строк не більше двох годин у кабінах збірного відділення, де є місця для сидіння, а також освітлення та вентиляція.

Виходячи з наведеного вище, опитування ув`язненого при надходженні його до слідчого ізолятору спрямовано, зокрема, на встановлення у нього наявності ознак для ізоляції від інших ув`язнених, в тому числі, наявності спеціального стажу роботи в органах внутрішніх справ та в суді.

З огляду на викладене, опитування ув`язненого при прибутті його до СІЗО не може вважатися таким, що проведене належним чином, якщо за його результатами не встановлено всіх відомостей, які мають значення для визначення умов тримання ув`язненого у відповідності до ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

В обґрунтування правомірності своїх дій перший відповідач посилається на п.3.3.6 Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України № 60 від 20.01.2005, відповідно до якого на кожну взяту під варту особу заводиться особова справа, до якої підшиваються такі документи: протокол затримання, протокол особистого обшуку та огляду речей, постанова про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту; Анкета арештованого (додаток 7), завірена копія повідомлення до Міністерства закордонних справ України про арешт іноземця з органу, який його заарештував, дактилоскопічна карта, пізнавальні фотокартки, інформація про відсутність чи наявність судимостей, інформація щодо наявних тілесних ушкоджень, видимих ознак інфекційних захворювань та необхідності надання невідкладної медичної допомоги.

Таким чином, згідно з поясненнями першого відповідача, ОСОБА_7 09.03.2012 прибула до ДУ «ХУВП (№27)» з ІТТ ГУМВС України в Харківській області із вже заведеною особовою справою та анкетою, заповненою в ІТТ, в якій були відсутні записи про роботу позивачки в органах внутрішніх справ та суді.

Колегія суддів зауважує, що бланк анкети арештованого, копія якої надана до матеріалів справи (т.2, а.с.243), не передбачає заповнення відомостей про наявність у арештованого спеціального стажу.

Разом з тим, факт заповнення анкети арештованого працівниками ІТТ не звільняє працівників ДУ «ХУВП (№27)» з`ясувати всі обставини, які мають значення для визначення умов тримання ув`язненого, в тому числі ті, що відсутні в анкеті.

Обов`язок забезпечити належні умови тримання для ув`язнених, які повинні утримуватися в умовах ізоляції відповідно до ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» покладено не на працівників ІТТ, дії яких не оскаржуються в межах даного позову, а на працівників СІЗО, які наділені певними повноваженнями для з`ясування цих обставин та запобігання порушення умов закону щодо ізоляції ув`язнених.

При цьому, норма пп.3.3.6 Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання в редакції, на яку посилається перший відповідач, набула чинності лише з 26.11.2012 згідно з наказом МВС України від 02.11.2012 № 1002 «Про затвердження Змін до наказу МВС України від 20.01.2005 № 60дск», тобто, вже після приймання ОСОБА_7 09.03.2012 та її розміщення в камеру.

Не заперечуючи того, що отримання позивачкою юридичної спеціальності не є ознакою наявності у неї спеціального стажу, колегія суддів вказує, що зазначення в анкеті ОСОБА_7 даних про здійснення нею юридичної діяльності вказує на необхідність додатково і ретельно з`ясувати питання роботи в минулому цієї особи в органах внутрішніх справ та інших органах, перелічених у п.10 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Однак, перший відповідач, не провівши опитування ОСОБА_7 належним чином, не забезпечив дотримання вимог ст.8 вказаного Закону.

Крім того, слід відмітити, що відповідач повинен був з`ясувати питання наявності у ОСОБА_7 спеціального стажу під час вирішення питання про визначення їй умов тримання та рівня безпеки виправної установи після надходження до ДУ «ХУВП (№27)» ухвали Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017, згідно з якою ОСОБА_7 було засуджено до позбавлення волі на строк 14 років.

Між тим, з наявної в матеріалах справи копії протоколу від 29.03.2017 № 13 не вбачається, що відповідачем з`ясовувалося це питання.

Дані довідки Державної установи виконання покарань від 07.06.2018 № 08/10942 (т.2, а.с.237) про відсутність в особовій справі ОСОБА_7 відомостей щодо повідомлення її співробітників установи виконання покарань про те, що вона є колишнім співробітником внутрішніх органів, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки ці дані суперечать іншим матеріалам справи, зокрема, заяві ОСОБА_7 на ім`я начальника ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» від 04.07.2017, в якій позивачка чітко повідомляє адміністрацію установи про свою колишню роботу в органах внутрішніх справ.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що частиною 2 статті 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» прямо заборонено спільне тримання осіб, які вперше притягуються до кримінальної відповідальності, з особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності.

Згідно з планом покамерного розміщення ув`язнених у корпусі № 4 ДУ «ХУВП (№27)», копія якого наявна в матеріалах справи (т.3, а.с.85), вказаний корпус призначений для утримання ув`язнених та засуджених жінок. При цьому, камери №№ 409, 411,, 413, 414, 419 призначені для жінок, засуджених вперше, а камери №№ 54, 57, 406 призначені для хворих, які тримаються в палатах медчастин; камери №№ 405, 410, 415, 416, 418 призначені для ув`язнених, які раніше відбували покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання; камера № 402 призначена для засуджених до довічного позбавлення волі.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 за час перебування в Харківській установі виконання покарань (№27) трималась в камерах: № 403 - з 09.03.12 по 14.03.12; з 06.12.12 по 09.12.12; з 09.12.12 по 10.12.12; з 11.08.14 по 16.08.14; з 11.03.15 по 14.03.15; з 05.09.15 по 09.09.15; № 411 - з 14.03.12 по 28.03.12; з 31.03.12 по 24.05.12; № 402 - з 28.03.12 по 31.03.12; з 23.09.15 по 23.01.17; з 23.01.17 по 29.03.17; № 419 - з 24.05.12 по 05.06.12; з 25.06.12 по 06.12.12; з 10.12.12 по 21.12.12; № 404 - з 05.06.12 по 08.06.12; з 23.01.17 по 23.01.17; № 412 - з 09.12.12 по 09.12.12; з 21.12.12 по 05.03.13; з 12.03.13 по 28.02.14; з 06.03.14 по 11.08.14; з 16.08.14 по 17.10.14; з 29.03.17 по 11.05.17; № 54 - з 05.03.13 по 06.03.13; з 07.03.13 по 12.03.13; № 405 - з 28.02.14 по 06.03.14; № 414 - з 17.10.14 по 27.10.14; № 409 - з 27.10.14 по 11.03.15; з 14.03.15 по 05.09.15; з 09.09.15 по 23.09.15; № 57 - з 19.06.17 по 03.07.17 р. (т. 2, зворотній бік а.с. 68; т. 3, а.с.180).

Таким чином, ОСОБА_7 в період з 28.03.12 по 31.03.12 утримувалась у камері № 402, призначеній для засуджених до довічного позбавлення волі, незважаючи на те, що засудженою в той період ще не була, а в період з 28.02.14 по 06.03.14 в камері № 405, призначеній для ув`язнених, які раніше відбували покарання, тобто, притягувались до кримінальної відповідальності не вперше.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач стверджує, що з громадянкою ОСОБА_20 , яка не вперше притягувалась до кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 утримувалася більше однієї доби. Також позивач стверджує, що протягом 2012-2014 років мав місце ряд фактів утримання її в одній камері з особами, які раніше притягувалися до кримінальної відповідальності, прізвищ та імен яких позивачка не пам`ятає.

Як зазначалось вище, в силу ч.ч. 1, 4 ст.9, ч.ч.2, 3, 5 ст.77 КАС України обов`язок доведення правомірності своїх дій покладається на суб`єкта владних повноважень, при цьому такий обов`язок полягає також у наданні доказів та пояснень на вимогу суду.

В судовому засіданні Другого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 представника ДУ «ХУВП (№27)» було зобов`язано надати пояснення з приводу того, яким чином реалізувався ним обов`язок проведення опитування ОСОБА_7 при її надходженні до установи, у зв`язку з чим не було з`ясовано питання про наявність у ОСОБА_7 спеціального стажу, а також щодо утримання позивачки в камерах з особами, які раніше притягувалися до кримінальної відповідальності.

Однак, першим відповідачем не було надано зазначених пояснень та доказів на вимогу суду апеляційної інстанції.

Отже, першим відповідачем як суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України не доведено правомірності своїх дій щодо нез`ясування наявності у ОСОБА_7 спеціального стажу та щодо незабезпечення вимог ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо ОСОБА_7 в період з 09.03.2012 по 10.05.2017, з 19.06.2017 по 02.07.2017 (період вибуття з ДУ «КВК (№54)» до ДУ «ХУВП (№27)», з 18.09.2017 по 21.09.2017.

Таким чином, з урахуванням дати вибуття ОСОБА_7 з ДУ «ХУВП (№ 27)» до ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» (11.05.2017), дати повторного прибуття позивачки до ДУ «ХУВП (№27)», а також тієї частини позовних вимог, яку задоволено судом першої інстанції (з 13.03.2012 по 14.03.2012, з 10.07.2012 по 06.12.2012, з 10.12.2012 по 21.12.2012) та які не є предметом перегляду в даному апеляційному провадженні, беручи до уваги приписи ч.2 ст.9 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині визнання протиправними дій ДУ «ХУВП (№27)», правонаступником якого є ДУ «Харківський слідчий ізолятор» щодо нез`ясування наявності у ОСОБА_7 спеціального стажу та щодо недотримання вимог ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо ОСОБА_7 в період з 09.03.2012 по 12.03.2012, з 15.03.2012 по 09.07.2012, з 07.12.2012 по 09.12.2012, з 22.12.2012 по 10.05.2017, з 19.06.2017 по 02.07.2017, з 18.09.2017 по 21.09.2017.

Щодо доводів позивача про порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.4 ст.44 КАС України учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.45 КАС України).

Згідно з ч.1, ч.2 ст.60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Щодо доводів позивачки про проведення судових засідань в березні 2018 року (число не зазначене), 16.05.2018 та 11.09.2018 за відсутності позивачки, хоча остання в письмовому клопотанні наполягала на особистій участі), колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2018 розгляд справи проводився в письмовому провадженні за відсутності ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що станом на 01.03.2018 позивач ОСОБА_7 перебувала у Лук`янівському СІЗО № 13 м. Києва, з яким була відсутня технічна можливість проведення відеоконференції, про що зазначив представник позивача ОСОБА_21 Н.Я. у письмовому клопотанні, поданому до канцелярії суду 01.03.2018.

У вказаному клопотанні представник позивачки вважав за доцільне, з метою розгляду клопотання позивачки про витребування доказів, провести судове засідання в порядку письмового провадження без відеоконференції (тобто, без особистої участі позивачки) з огляду на відсутність технічної можливості (т.2, а.с.109).

16.05.2018 в судовому засіданні був присутній представник ОСОБА_7 ОСОБА_22 , про що свідчить зміст журналу судового засідання та ухвали про відкладення підготовчого засідання та проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а в судовому засіданні на 11.09.2018 був присутній представник позивачки ОСОБА_23 (т.2, а.с.187-200, т.3, а.с.95-98)

Слід відмітити, що в ордерах цих адвокатів на представництво інтересів ОСОБА_7 . відсутні обмеження повноважень зазначених представників, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що відсутність особисто ОСОБА_7 в судовому засіданні не призвела до обмеження її права на участь у справі.

Відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю в судовому засіданні особисто позивачки не є обов`язком суду, тим більше, якщо в судовому засіданні присутній її повноважний представник.

З приводу доводів позивачки про неоголошення судом першої інстанції при дослідженні матеріалів справи змісту кожного документу, який міститься в матеріалах справи, та кожного аркуша справи, слід вказати, що згідно з ч.1 ст.211 КАС України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Разом з тим, наведеною нормою, якою урегульовано порядок дослідження доказів судом, не покладено на суд обов`язку вголос зачитувати кожен аркуш справи та зміст кожного документу.

Крім того, слід зауважити, що протягом строку розгляду справи ОСОБА_7 користувалася правовою допомогою представників ( ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , Богомазов ОСОБА_24 С.), які мали змогу ознайомитися з матеріалами справи із застосуванням технічних засобів та донести їх зміст до клієнта, однак, незважаючи на те, що справа розглядалася протягом тривалого часу (з 13.07.2017 по 31.10.2018), такою можливістю не скористалися.

Посилання позивача на неознайомлення її зі змістом письмових пояснень свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 колегія суддів відхиляє, оскільки вказані свідки були допитані в судовому засіданні 09.07.2018, і позивач мала можливість почути їх пояснення та поставити їм питання (т.3, а.с.148-150).

З приводу доводів ОСОБА_7 щодо нерозгляду судом першої інстанції заяв про відвід суду від 31.10.2018, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.2, 3 ст.39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Суд ухвалою, без виходу до нарадчої кімнати, залишає заяву про відвід, яка повторно подана з тих самих підстав, без розгляду.

Питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість (ч.3 ст.40 КАС України).

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу (ч.4 ст.40 КАС України).

Посилання позивачки на нерозгляд судом заяви про відвід від 11.09.2018, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2018 представником позивача було відкликано вказану заяву (яка фактично була заявлена 10.09.2018), про що свідчить зміст протоколів судового засідання за 10.09.2018 та 11.09.2018 (т.4, а.с.85-89, 95-96).

Матеріалами справи підтверджено, що 17.10.2018 ОСОБА_7 було подано письмове клопотання про відвід складу суду, в обґрунтування якого позивач посилалась на тривалий строк розгляду справи, обмеження судом її у доступі до правосуддя та у можливості висловити свої думки, заперечення, обґрунтування щодо клопотань відповідачів, необґрунтоване зупинення провадження у справі, необ`єктивну та упереджену поведінку складу колегії.

За наслідками розгляду цієї заяви ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2018 відвід складу суду було визнано необґрунтованим, зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід суддям колегії суддів: головуючому судді Шляховій О.М., суддям Бідонько А.В., Заічко О.В., та передано справу у відповідності до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України для вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у задоволенні заяви про відвід колегії суддів: головуючому судді Шляховій О.М., суддям Бідонько А.В., Заічко О.В. - відмовлено.

Таким чином, судом було розглянуто заяву ОСОБА_7 про відвід, датовану 17.10.2018.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 31.10.2018, позивачем 31.10.2018 було заявлено клопотання про відвід, для складення якого позивачу судом двічі надавався час та оголошувалася технічна перерва.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018, занесеною до протоколу судового засідання, заяву ОСОБА_7 про відвід складу суду, у відповідності до ч.3 ст.39 КАС України, залишено без розгляду.

Слід вказати, що позивач, стверджуючи про те, що заява про відвід складу суду, подана 17.10.2018 та заявлена у судовому засіданні 31.10.2018, мають різні підстави, жодних доказів цього не надала, з матеріалів справи цього не вбачається.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи позивача про порушення норм процесуального права не вплинули на доступ позивача до суду та змагальність сторін, як стверджує позивач, а тому не є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Разом з тим, відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене вище, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 по справі № 820/2155/17 в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки, враховучи майновий стан позивача ОСОБА_7 була звільнена від оплати судових витрат повністю, останні розподілу не підлягають.

Керуючись ч.2 ст.9, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 року по справі № 820/2155/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_7 до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Державної установи "Качанівська виправна колонія (№54)" про визнання неправомірними рішень та дій задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_7 для відбування покарання, видачі наряду на ОСОБА_7 від 27.04.2017 у неналежній формі, неврахування при розгляді цього питання заяви ОСОБА_7 від 22.03.2017.

Визнати неправомірними дії Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» щодо нез`ясування наявності у ОСОБА_7 спеціального стажу та щодо недотримання вимог ізоляції, встановлених ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо ОСОБА_7 в період з 09.03.2012 по 12.03.2012, з 15.03.2012 по 09.07.2012, з 07.12.2012 по 09.12.2012, з 22.12.2012 по 10.05.2017, з 19.06.2017 по 02.07.2017, з 18.09.2017 по 21.09.2017.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 04.11.2019 року