Справа № 826/20323/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 жовтня 2019 року № 826/20323/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування наказу №694-к від 21.11.2016 року ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - відповідач) та просить суд :

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 ».

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту методології, стандартів регулювання та нагляду за фінансовими установами Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22 листопада 2016 року по день поновлення на роботі.

- постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту методології, стандартів регулювання та нагляду за фінансовими установами Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 звернути до негайного виконання.

В обґрунтування позову позивач зазначає про те, що з даним наказом не погоджується, оскільки відповідачем протиправно переведено ОСОБА_1 на посаду начальника відділу стандартів реєстрації, ліцензування та дозвільних процедур департаменту консолідованого нагляду та методології на ринках фінансових послуг на період соц . відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4 , з чим позивач не погодився та відмовився від переведення на дану посаду, оскільки це порушує його законне право на працю. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовним вимог заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях на позову заяву. Зазначивши, що при винесені даного наказу орган діях в порядку та у відповідності до чинного законодавством. Крім того, що наразі оскаржуваний наказ скасований а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову. Просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2017 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначеного до судового розгляду у засіданні.

21.11.2017 року судом на підставі ч.4 ст. 122 КАСУ ( у редакції що діяла на той момент) було прийнято рішення про подальший розгляду справи у письмовому провадженні.

В подальшому, після переходу суд до розгляду справи у письмовому провадженні позивачем подавались клопотання про збільшення позовних вимог, враховуючи що права та інтереси позивача продовжують порушуватись, однак суд не приймає збільшені позовні вимоги до розгляду, оскільки вони поданні після початку розгляду справи по суті.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Фактичні обставини справи свідчать, що 10 серпня 2016 року ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ ( далі - Закон 889-УІІІ) по закінченню двомісячного терміну у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано посаду начальника відділу стандартів реєстрації, ліцензування та дозвільних процедур департаменту консолідованого нагляду та методології на ринках фінансових послуг на період соц . відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4

Від запропонованої посади позивач письмово відмовився тому, що запропонована посада за розміром оплати праці не відповідає попередній посаді, що унеможливлює її прийняття, зважаючи також і на те, що це строкове призначення (переведення).

19 серпня 2016 року ОСОБА_1 було вдруге попереджено про наступне звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-УІІІ по закінченню двомісячного терміну у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Одночасно було запропоновано посаду начальника відділу стандартів реєстрації, ліцензування та дозвільних процедур департаменту консолідованого нагляду та методології на ринках фінансових послуг на період соц . відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4

Від запропонованої посади позивач письмово відмовився вдруге тому, що запропонована посада не є рівнозначною та не є вакантною.

21 вересня 2016 року позивача було втрете попереджено про наступне звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-УІІІ по закінченню двомісячного терміну у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Одночасно було запропоновано посаду начальника відділу стандартів реєстрації, ліцензування та дозвільних процедур департаменту консолідованого нагляду та методології на ринках фінансових послуг на період соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_4 або до її фактичного виходу на роботу.

Від запропонованої посади позивач втрете письмово відмовився, оскільки дана посада не є вакантною та рівнозначною.

21 листопада 2016 року о 17 годині позивача було запрошено до кабінету в.о. начальника управління персоналом Нацкомфіннослуг та, у присутності керівника апарату Нацкомфінпослуг Галабудської Т .М. та інших працівників, було ознайомлено із наказом від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 ».

Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом, вважає його таким що порушує його законні права та інтереси, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті судом встановлено наступне.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

КЗпП України регулює трудові відносини абсолютно всіх працівників, в тому числі і державних службовців, а норми Закону України «Про державну службу», які, в тому числі, регулюють питання переведення державних службовців, є спеціальними нормами, однак, такі приймаються відповідно до КЗпП України, не повинні суперечити йому чи звужувати зміст вже існуючих прав працівників та встановленого правового порядку.

Статтею 32 КЗпП України встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодом працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та інших випадках, передбачених законодавством.

Порядок переведення державних службовців регулюється ст. 41 Закону України «Про державну службу».

Так, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обовязкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про державну службу» переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

З системного аналізу зазначених статей Закону України «Про державну службу» вбачається, що нормативне регулювання переведення державного службовця, що передбачене ст. 41 Закону України «Про державну службу», застосовується також і при переведенні на іншу посаду в зв`язку зі зміною істотних умов державної служби.

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 41, 43 Закону України «Про державну службу», у випадку зміни істотних умов державної служби державний службовець може бути переведений без конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду лише за його згодою, про що має бути подана відповідна заява.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону, яка визначає як підставу припинення державної служби незгоду державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Крім того, ст.87 ЗУ Про державну службу визначено підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, серед яких п.1 передбачено скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 ЗУ Про державну службу процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу рівнозначну, а в разі відсутності такої - іншої роботи чи посади відповідно до його кваліфікації, або якщо він відмовляється від такого переведення.

Пункт 6 частини 3 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 визначають припинення державної служби за однакових підстав, а саме скорочення чисельності або штату державних службовців (що є підставою для зміни істотних умов відповідно до ст.43 ЗУ Про державну службу). Зазначені норми регулюють одні і ті самі відносини, відрізняється лише суб`єкт, який є ініціатором звільнення.

При цьому лише ст.87 ЗУ Про державну службу передбачено необхідність запропонувати іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Тому суд зазначає, що позивачеві мали б запропонувати переведення на рівноцінну посаду, а в разі відсутності такої вакантної посади, надати інформацію про всі наявні інші вакантні посади, які позивач може займати відповідно до своєї кваліфікації.

Як зазначалось вище, позивач не надавав свою згоду на переведення на іншу посаду враховуючи її нерівнозначність. Однак, відповідачем було противно винесено наказ керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 ».

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 27.11.2017 року №538-к Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг було скасовано оскаржуваний у даній справі наказ керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 .»., враховуючи висловлену ОСОБА_1 позицію у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви.

Між тим, суд зазначає, що така підстава як «Адміністративний позов ОСОБА_1 від 20.12.2016 року та доповнення і уточнення до адміністративного позову ОСОБА_1 від 30.09.2017 року» не може слугувати підставою для скасування наказу № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 », оскільки це не передбачено чинним законодавством.

Разом з тим, слід акцентувати увагу, що наразі відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 », враховуючи його скасування.

Однак, приймаючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що керівником апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. вчинено протиправні дії, що полягають у винесені наказу № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 », так як позивачем не надавалось згоди на його переведення, зо є порушення законодавством про працю.

Відтак, враховуючи скасування даного наказу в односторонньому порядку, та з метою захисту порушених прав позивача суд вбачає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. щодо винесення наказу від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 ».

Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту методології, стандартів регулювання та нагляду за фінансовими установами Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22 листопада 2016 року по день поновлення на роботі, оскільки даним наказом не відбулось фактичне звільнення позивача з посади.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Як вже зазначалось вище, відповідачем у справі не надано суду жодних доказів, які б спростували доводи викладені позивачем у позовній заяві.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню частково.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дій керівника апарату Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг, Галабудської Т.М. щодо винесення наказу від 21 листопада 2016 року № 694-к «Про переведення ОСОБА_1 ».

У задоволені інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Суддя І.А. Качур