Справа № 425/2747/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року справа №425/2747/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдар А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 жовтня 2019 року у справі № 425/2747/19 (головуючий суддя І інстанції Москаленко В.В.), складене у повному обсязі 01 жовтня 2019 року у м. Рубіжне Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області ДПП капрала поліції Жакова Романа Володимировича про визнання дій неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області ДПП капрала поліції Жакова Романа Володимировича про визнання дій відповідача протиправними та скасування постанови серії НК № 526850 від 30.07.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 3-7).

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Постанову серії НК № 526850 від 30.07.2019 в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП скасовано. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області ДПП капрала поліції Жакова Романа Володимировича про визнання дій неправомірними та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії НК № 526850 від 30.07.2019 в частині притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП відмовлено (а.с. 28-33).

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 жовтня 2019 року у справі № 425/2747/19 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення до справи.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що він не обганяв транспортних засіб, а здійснював випередження, відтак дії відповідача щодо перевірки документів на транспортний засіб є незаконними.

При цьому, зазначив, що в ході розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення протокол не складався та матеріали дорожньо-транспортної пригоди не оформлювались, вважає вимогу відповідача про надання страхового полісу незаконною, а свою відмову у його наданні, такою, що відповідає вимогам законодавства і яка не може бути підставою для притягнення до відповідальності.

Вважає, що постанова про адміністративне правопорушення за двома статтями (122, 126 КУпАП) не є законним.

Зазначив, що суд першої інстанції не розглянув доводи щодо безпідставного зупинення транспортного засобу позивача та не витребував у нього докази на підтвердження наявності у нього страхового полісу (а.с. 35-40).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 526850 від 30.07.2019 року (а.с. 11) за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП та ч. 1 ст. 122 КУпАП до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., оскільки він 30.07.2019 року (м. Рубіжне, вул. Миру), о 09 годині 10 хвилин керував транспортним засобом Toyota Corolla, реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснив обгін транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку «Обгін заборонено» чим порушив п 8.4 (в) ПДР України, після його зупинки відмовився надати на перевірку поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чим порушив п. 2.1(г) та 2.4 (а) ПДР України.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги в частині скасування вищезазначеної постанови, а саме скасовано в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області ДПП капрала поліції Жакова Романа Володимировича про визнання дій неправомірними та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії НК № 526850 від 30.07.2019 в частині притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП суд першої інстанції відмовив.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в вищезазначеній частині, з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, далі - КУпАП ).

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 Закону № 3353-XII визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2 ч.1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху» (далі - ПДР України, Правила).

Пунктом 1.3 ПДР України. затверджені постановою Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху» зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом 2.1. «ґ» ПДР України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Частина 1 статті 126 КУпАП встановлено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з пунктом 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

У справі встановлено, що позивача притягнули до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та частиною першою статті 126 КУпАП, що не є на думку суду порушенням норм діючого законодавства.

Фактичною підставою для цього стало те, що в позивач здійснив обгін транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», у зв`язку з цим позивача зупинили для з`ясування цих обставин.

Водночас інспектор поліції, який зупинив позивача, перевірив наявність страхового поліса, якого, як встановлено у справі, ОСОБА_1 на його вимогу не надав.

Відтак щодо позивача складено спірну постанову, якою його притягнено до адміністративної відповідальності одночасно за двома статтями КУпАП.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд першої інстанції з`ясував, що підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП оскільки відповідачем не доведено факту цього правопорушення.

Водночас, відсутність підстав для притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 121 КУпАП ще не є достатньою підставою вважати, що не було підстав і для притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.

Наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності працівник патрульної поліції перевірив під час того, як зупинив позивача для з`ясування обставин, про які зазначено вище, і до адміністративної відповідальності за відсутність/ненадання страхового поліса ( ч.1 ст.126 КУпАП) притягнув його одночасно з притягненням до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП.

Тобто, інспектор патрульної поліції мав обґрунтовані підстави зупинити автомобіль позивача (не для перевірки поліса страхування) ,а з підстав встановлення іншого правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення позивачем п.8.4 ПДР України , то, відповідно він правомірно вимагав позивача пред`явити документи, що посвідчують наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Те, що позивач не погоджується з поставленим йому з провину порушенням ПДР (через обгін) не звільняє його від обов`язку виконати вимоги посадової особи поліції щодо перевірки документів.

З огляду на наведене, хоча суд першої інстанції дійшов висновку про не доведеність правопорушення та неправомірність оскарженої постанови в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, це не дає достатніх підстав для висновку, що притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП було неправомірним.

З приводу доводів апелянта про те, що інспектор патрульної поліції не мав права зупиняти його транспорт і перевіряти документи, суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

З 09 грудня 2015 року набрав чинності Закон України від 10 листопада 2015 року № 766-VIII, яким внесено зміни, зокрема, до пункту 21.2 статті 21 від 01 липня 200 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом вказаної статті (з урахуванням внесених змін), контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції.

При цьому, при розгляді даної справи суд апеляційної інстанції також бере до уваги висновки Верховного Суду у справах № 464/147017, оскільки обставини по цим справам є тотожними з обставинами справи, яка розглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Посилання апелянта(як на підставу скасування рішення суду) на не витребування судом першої інстанції полісу обов`язкового страхування є незмістовним, оскільки відсутність процесуального витребування судом доказів не забороняє позивачу самостійного надання доказів на підтвердження своєї позиції, при цьому, позивач цим правом не скористався.

Окрім того, апелянтом не спростовується факт відсутності зазначеного документа під час притягнення його до адміністративної відповідальності.

Що стосується інших доводів апелянта з приводу не складання протоколу та відсутність оформлення матеріалів дорожньої - транспортної пригоди як на підставу яка виключає право для витребування полісу відповідним підрозділом Національної поліції у водія транспортного засобу, суд апеляцій інстанції зазначає наступне.

За змістом положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частинами першою-третьою, п`ятою-шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою-третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1-126) тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У відповідності до вимог частини третьої статті 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.

Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дозволяє дійти висновку, що їх дія поширюється:

1) на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті;

2) у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

3) на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Частина друга статті 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно на ці правовідносини поширюється положення частини четвертої статті 258 КУпАП, коли уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі, зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема передбачених статтями 121 та 126 КУпАП, у працівників Національної поліції відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені пунктом п`ятим статті 121 та пунктом першим статті 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Отже апелянтом зроблено помилковий висновок про те, що відповідно до статті 258 КУпАП, розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється з обов`язковим складанням протоколу про адміністративне правопорушення, що в свою чергу свідчить про дотримання відповідачем процедури розгляду справи та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 жовтня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 жовтня 2019року у справі № 425/2747/19- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Постанова суду апеляційної інстанції прийнята 06 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

А.В. Гайдар