Справа № 580/2837/19
Суддя: В.А. Гайдаш
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року справа № 580/2837/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гайдаш В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , далі - позивач) з позовом до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (бульв. Шевченка, 117, м. Черкаси, 18002, далі - відповідач 1), Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (пл. Соборності, 1а, м. Умань, Черкаська обл., 20300, далі - відповідач 2), в якому просить зобов`язати управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області вклеїти у паспорт у формі книжечки, який виданий на ім`я позивача, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на прохання позивача щодо вклеювання у паспорт у формі книжечки, який виданий на ім`я позивача, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку, відповідач 2 відмовив у такому вклеюванні нової фотокартки до паспорту у формі книжечки, посилаючись на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», відповідно до якого оформлення і видача паспорта громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки, а паспорт у формі книжечки в якому не вклеєно фотокартки при досягненні його власником 25-річного віку вважається недійсним.

Відповідачі позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити повністю, надали до суду письмовий відзив на позов, в якому зазначили, що позивач не звертався до відповідача 2 із заявою щодо вклеювання у паспорт у формі книжечки, який виданий на ім`я позивача, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із матеріалів справи судом встановлено, що на прохання ОСОБА_1 щодо вклеювання у паспорт у формі книжечки, який виданий на його ім`я, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку, відповідач 2 відмовив у такому вклеюванні нової фотокартки до паспорту у формі книжечки, посилаючись на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», відповідно до якого оформлення і видача паспорта громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки, а паспорт у формі книжечки вже вважається недійсним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням адміністративного судочинства є вирішення спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень (ст.2 ч. 1 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС Україна) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, передумовою для захисту адміністративним судом прав особи, є порушення саме її прав.

Як визначено п. 9 ч. 5 ст. 160 КАС України, у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів саме позивача.

Як встановлено судом із матеріалів справи, паспортний документ ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданий Катеринопільським РВ УМВС України в Черкаській області 02.08.2008, не містить інформації про те, що по досягненню позивачем 25-річного віку (або не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку), тобто з 01.11.2016 по 01.12.2016, він звертався до органів ДМС із відповідною заявою.

Крім того, у матеріалах адміністративної справи відсутні докази того, що позивач дійсно звертався із письмовою заявою до Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо вклеювання у паспорт у формі книжечки, який виданий на його ім`я, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку. Вищевказана обставина також заперечується відповідачами.

Верховний Суд України у своїй постанові від 11.11.2015 у справі №2а-2885/12/1470 висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Такі правові акти породжують права й обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано. Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивачів, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останніх і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом. Посилання позивачів на їхнє право звернення до суду з цим позовом є безпідставними, оскільки зазначене рішення не стосується їх безпосередньо.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Крім того, відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Вищевказане повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 11.05.2018 у справі №766/7172/17.

Оскільки у матеріалах адміністративної справи відсутні докази того, що позивач дійсно звертався із письмовою заявою до Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо вклеювання у паспорт у формі книжечки, який виданий на його ім`я, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку, тому суд дійшов висновку, що станом на час звернення до суду із вказаним позовом права, свободи та інтереси ОСОБА_1 відповідачами не порушені, тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідачів вклеїти у паспорт у формі книжечки, який виданий на ім`я позивача, нової фотокартки при досягненні ним 25-річного віку.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 139, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.А. Гайдаш