Справа № 560/889/19
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/889/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Франовська К.С.

31 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Кузьменко Л.В. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області про визнання протиправною відмови у наданні санаторно-курортного лікування.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року позов задоволено.Постановлено визнати протиправною та скасувати відмову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Славутському районі Хмельницької області, викладену в листі № 80 від 25.03.2015 р., якою ОСОБА_1 відмовлено у забезпеченні санаторно-курортним лікуванням.

Не погоджуючись з рішенням, його оскаржив відповідач, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано приписи Постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 49 від 31.10.2007 року, якою чітко визначено коло осіб, котрі мають право на забезпечення санаторно-курортним лікуванням (потерпілі, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання), та перелік документів, які надають право потерпілому на отримання санаторно-курортного лікування (висновок МСЕК про потребу потерпілого в санаторно- курортному лікуванні та медична довідка лікувальної установи за формою № 070/о).

Оскільки ОСОБА_1 , за власним бажанням з 14.02.2008 року змінив категорію інвалідності з групи інвалідності "трудового каліцтва" на інвалідність "загального захворювання", відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, що підтверджується листом Хмельницької обласної медико-соціальної комісії № 412 від 20.09.2012 року, та відсутністю документів визначених п.2.5 Положення, у відділення Фонду немає правових підстав для надання санаторно-курортного лікування позивачу, так як внаслідок зміни категорії інвалідності він не підпадає під дію Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а підпадає під дію Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів".

З огляду на незаконність судового рішення, відповідач просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 2005 року є потерпілім внаслідок нещасного випадку на виробництві і згідно довідки серії МСЕ № 068093 від 07.12.2005 року йому встановлено другу групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва довічно, ступінь втрати професійної працездатності 35%.

Довідкою серії 2-18 АИ № 054613 підтверджено потребу ОСОБА_1 за станом здоров`я внаслідок виробничої травми у санаторно-курортному лікуванні опорно-рухового апарату.

Витягом з акта огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ № 124407 від 14.02.2008 року, в результаті переогляду ОСОБА_1 з 14.02.2008 року встановлено другу групу інвалідності внаслідок загального захворювання довічно (за його заявою).

Суд також встановив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із заявами про забезпечення його санаторно-курортним лікуванням, як інваліда внаслідок трудового каліцтва.

Так, у 2015 році, в черговий раз ОСОБА_1 звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Славутському районі Хмельницької області із заявою про надання путівки для санаторно-курортного лікування.

Листом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Славутському районі Хмельницької області № 80 від 25.03.2015 року позивачу було відмовлено у наданні путівки на санаторно-курортне лікування опорно-рухового апарату.

В обґрунтування відмови відповідач зазначив, що оскільки позивач за власним бажанням з 14.02.2008 року змінив категорію інвалідності з групи інвалідності "трудового каліцтва" на "інвалідність загального захворювання" відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, що підтверджується листом Хмельницької обласної медико-соціальної експертної комісії № 412 від 20.09.2012 року, відділення Фонду не має правових підстав для забезпечення позивача санаторно-курортного лікування.

За висновком відповідача, змінивши категорію інвалідності позивач втратив статус інваліда від трудового каліцтва і не підпадає під дію Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 року № 1105-XIV в редакції від 01.01.2015 року в частині забезпечення санаторно-курортним лікуванням, а підпадає під дію Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів".

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 46 Конституції України встановлено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно абзацу 9 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Згідно положень стаття 7 Закон України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за №1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Частиною 6 цього Положення встановлено, що Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Згідно частини 20 Положення комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.

Відповідно до частини 24 цього Положення комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Загальні критерії встановлення інвалідності визначені частинами 26 та 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, зокрема, згідно яких особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Відповідно п.2.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 N 561 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за N 1295/20033) причини інвалідності встановлюються згідно з п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

При підвищенні груп інвалідності внаслідок загального захворювання, нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання, поранення, контузії, каліцтва та іншого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір хворого.

Статтею 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» передбачено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов`язковою до виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Згідно ст.4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті.

Соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Частиною 3 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

Відповідно ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування.

Згідно п.п. 2.1, 2.5, 2.6 глави 2 Положенням «Про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування» від 31.10.2007 року №49, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.12.2007 року за №1400/14667, підставою для забезпечення потерпілих санаторно-курортним лікуванням є документи, зазначені в пункті 2.5 цього Положення, та висновок медико-соціальної експертної комісії, індивідуальна програма реабілітації інваліда (у разі наявності). Відповідно до висновку МСЕК потерпілі забезпечуються санаторно-курортним лікуванням за прямими наслідками виробничої травми чи професійного захворювання.

Для взяття на облік для санаторно-курортного лікування потерпілі (або уповноважені ними особи) подають до робочих органів такі документи:

- заяву за встановленою формою (додаток 1);

- висновок МСЕК про потребу потерпілого в санаторно-курортному лікуванні;

- медичну довідку лікувальної установи за формою N 070/о;

- індивідуальну програму реабілітації (у разі наявності).

Заява реєструється в журналі обліку (додаток 2). Датою взяття на облік потерпілого вважається дата подання заяви.

Робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому повідомлення (додаток 3), за яким він (або уповноважена ним особа) має отримати путівку впродовж строку, зазначеного у повідомленні, або подати заяву про відмову від санаторно-курортної путівки. Факт санаторно-курортного лікування зазначається у заяві за формою, визначеною в додатку 1 до Положення.

У разі небажання або неможливості потерпілого оформити свою відмову, відповідальною особою робочих органів виконавчої дирекції Фонду складається акт про відмову за підписами: відповідальної особи, яка склала акт, начальника Відділення. Письмова відмова або акт вкладається в особову справу потерпілого. Ця путівка надається наступному за чергою потерпілому.

Потерпілі, які стали інвалідами, забезпечуються санаторно-курортним лікуванням періодично згідно з рішенням МСЕК, а саме:

інваліди I групи щороку;

інваліди II групи один раз на два роки або щороку на підставі індивідуальної програми реабілітації;

інваліди III групи один раз на три роки, один раз на два роки або щороку на підставі індивідуальної програми реабілітації.

Пунктом 3.1 Положення, передбачено облік потерпілих, які потребують забезпечення путівками відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Такий облік здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням особової справи на підставі висновку МСЕК та заяви потерпілого. Відділення на підставі даних обліку потерпілих, які потребують санаторно-курортного лікування, до 15 листопада поточного року надсилають управлінню виконавчої дирекції Фонду річні заявки на путівки на наступний рік згідно з медичними рекомендаціями щодо відповідного профілю санаторно-курортного закладу. Управління виконавчої дирекції Фонду до 30 листопада поточного року надають виконавчій дирекції Фонду річні заявки на путівки для санаторно-курортного лікування у відповідному році (додаток 4).

Згідно пункту 3.2 Положення, забезпечення потерпілих санаторно-курортним лікуванням здійснюється відповідно до заявок потерпілих згідно з довідками за формою № 070/о.

Згідно пункту 2.3 Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 49 від 31.10.2007 року якщо потерпілий одночасно має право на забезпечення санаторно-курортним лікуванням згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та іншими нормативно-правовими актами, йому надається право вибору за однією з підстав.

Аналізуючи наведені норми права, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції у справі щодо протиправності відмови відповідача у забезпеченні ОСОБА_1 санаторно-курортним лікуванням, оскільки згідно висновку МСЕК він є інвалідом внаслідок трудового каліцтва довічно та із зміною причини інвалідності в подальшому, цей статус ним не втрачено.

Відтак, позивач одночасно має право на забезпечення санаторно-курортним лікуванням згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та за Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" і право вибору законодавець надав потерпілому.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 листопада 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Кузьменко Л.В. Совгира Д. І.