Справа № 280/4672/19
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

07 листопада 2019 року Справа № 280/4672/19 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Конишева О.В., перевіривши матеріали позовної заяви

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б)

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати не зарахування у подвійному розмірі відповідачем стажу роботи позивача за період з 01.04.1997 по 31.12.2000 протиправним;

зобов`язати відповідача зарахувати до стажу позивача період роботи з 01.04.1997 по 31.12.2000 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ;

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з 15.08.2019.

Ухвалою суду від 30.09.2019 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 04.10.2019 позивачем вимоги суду виконані, недоліки позовної заяви усунуто.

Позовні вимоги обґрунтовано незгодою позивача з обчисленням спеціального стажу, до якого не було зараховано у подвійному розмірі періоду роботи з 01.04.1997 по 31.12.2000 вКУ "Запорізька обласна клінічна лікарня"на посаді медсестри палатної (процедурної) відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії.

Ухвалою суду від 09.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) у судовому засіданні на 04.11.2019. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Від представника відповідача 04.11.2019 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, зокрема зазначає, щоперіод роботи позивача з 01.04.1997 по 31.12.2000 враховано відповідачем до спеціального стажу позивача за вислугою років в одинарному розмірі, оскільки по-перше, позивач працювала на посаді медсестри палатної (процедурної") відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії КУ "Запорізька обласна клінічна лікарня", яка не відносилась під час роботи до реанімаційного відділення. Зазначає, що відділення інтенсивної терапії не передбачені переліком відділень реанімації, робота в яких відповідно до ст. 60 Закону зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. По-друге, у період з 07.02.1998 по 02.12.1998 позивач перебувала у декретній відпустці по догляду за новонародженою дитиною до 3-х річного віку. Період догляду за дитиною зараховується до стажу роботи за вислугу років в одинарному розмірі.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно записів у трудовій книжці, в період з 01.04.1997 по 31.08.2016 працювала в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради.

15.08.2019 позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії по вислузі років.

Відповідач, повідомленням від 29.08.2019 № 1841/03, повідомив позивачу, що у призначенні пенсії по вислузі років йому відмовлено, у зв`язку з тим, що станом на дату звернення про призначення пенсії стаж позивача за вислугу років складає 23 роки 7 місяців, що не відповідає вимогам ст. 55 Закону №1788.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Дослідивши спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до трудової книжки позивача та Довідки Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради №4974 від 10.09.2019 позивач:

01.04.1997 прийнята на посаду медсестри палатної відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії, за направленням УОЗЗОДА № 96 від 01.03.1997;

07.04.1997переведена на посаду медсестри процедурної відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії;

з 07.02.1998по 02.12.1998 перебувала у декретній відпустці по догляду за новонародженою дитиною до 3-х річного віку;

з 03.12.1998 переведена на посаду медсестри палатної відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії;

21.02.2006 звільнена за власним бажанням, по догляду за дитиною до 14 років;

05.12.2011 прийнята на посаду сестри медичної відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії для кардіохірургії;

31.08.2016 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до розрахунку стажу, позивачу до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, відповідачем зараховано час роботи у КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня»:

з 01.04.1997 по 31.12.2000 - на посаді медсестри палатної (процедурної) відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії;

з 01.01.2001 по 30.09.2001 - на посаді медсестри палатної відділення реанімації та інтенсивної терапії для центру кардіохірургії (зараховано в подвійному розмірі);

з 01.10.2001 по 21.02.2006 - на посаді медсестри палатної відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії для кардіохірургії (зараховано в подвійному розмірі);

з 05.12.2011 по 31.08.2016 - на посаді сестри медичної відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії для кардіохірургії (зараховано в подвійному розмірі).

Отже, період роботи позивача з 01.04.1997 по 31.12.2000 враховано відповідачем до спеціального стажу позивача за вислугою років в одинарному розмірі.

Таким чином, в даній адміністративній справі спірним є питання зарахування до спеціального стажу позивача періоду роботи з 01.04.1997 по 31.12.2000 в подвійному розмірі.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 (далі - Закон №1058-ІV), який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991

№1788-XIІ (далі - Закон України № 1788-XIІ) робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до статті 62 Закону України № 1788-XIІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній". Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки позивач з 01.04.1997 по 31.12.2000 працювала в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» на посаді медсестри палатної (процедурної) відділення інтенсивної терапії для центру кардіохірургії.

Суд зазначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України "Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України" № 303 від 8 жовтня 1997 року (далі - МОЗ України) проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що період роботи позивача на посаді медсестри палати інтенсивної терапії, відповідно до ст. 60 Закону України Закон України №1788-XIІ, слід зарахувати у подвійному розмірі при призначені пенсії.

Однак, як встановлено матеріалами справи позивач в період з 07.02.1998 по 02.12.1998 перебувала у декретній відпустці по догляду за новонародженою дитиною до 3-х річного віку.

Частиною третьою статті 56 Закону № 1788-ХІІ передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом «ж» вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-рчного віку.

Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.

Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону № 1788-ХІІ.

Статтею 21 КЗпП визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП).

Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.

Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону № 1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах вказаних у цій статті, тому, на думку колегії суддів, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.

З урахуванням наведеного, не має підстав для зарахування позивачу у подвійному розмірі періодз 07.02.1998 по 02.12.1998.

Аналогічна правова позиція підтверджується Постановою Верховного Суду від 29.03.2019 у справі №314/404/17 (К/9901/15724/18).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій відповідача щодоне зарахування у подвійному розмірі стажу роботи позивача за період з 07.02.1998 по 02.12.1998 та зобов`язання відповідача зарахувати до стажу період роботи з 07.02.1998 по 02.12.1998 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з 15.08.2019 суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з врахуванням висновків суду про необхідність зарахування спірного періоду роботи до спеціального стажу.

З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню,а саме в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування у подвійному розмірі стажу роботи позивача за період з 01.04.1997 по 06.02.1998 та за період з 03.12.1998 по 31.12.2000та зобов`язання відповідача зарахувати до стажу позивача у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення`вищевказаний період роботи.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250,255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б, ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не зарахування ОСОБА_1 у подвійному розмірі стажу роботи за період 01.04.1997 по 06.02.1998 та за період з 03.12.1998 по 31.12.2000.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізької області зарахувати до стажу ОСОБА_1 період роботи період з 01.04.1997 по 06.02.1998 та період з 03.12.1998 по 31.12.2000 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2019 про призначення пенсії із врахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07.11.2019.

Суддя О.В. Конишева