Справа № 480/2074/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 р.Справа № 480/2074/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 15.07.19 року по справі № 480/2074/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26 листопада 2018 року №Ф-5981-54 на суму боргу відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів в розмірі 15 819,54 грн.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.07.2019р. позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги повернуто позивачу.

ОСОБА_1 , не погодившись з вказаною ухвалою суду , подала апеляційну скаргу, вважає , що вищевказана ухвала підлягає скасуванню апеляційним судом у зв`язку з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вважає , що судом зроблено хибний висновок, що оскільки платник єдиного внеску може оскаржити вимогу контролюючого органу протягом 10 календарних днів з дня її отримання як із застосуванням процедури її адміністративного оскарження так і без такої, тому пропустила строк такого звернення. Також , вважає помилковим послання суду першої інстанції на те, що нібито ця позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 31.01.2019 по справі № 802/983/18-а. Вказує , що положення ст. 25 ч. 4, ч. 5 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, і рішення Верховного Суду від 31.01.2019 по справі № 802/983/18-а стосуються платників єдиного внеску, яким вона не являється. Саме позовна заява про неправомірність нарахування суми єдиного соціального внеску і будується на тому, що вона ні як фізична особа, ні як підприємець не здійснює адвокатську діяльність, вона здійснює адвокатську діяльність як Юридична особа адвокатське бюро «АННА КУБАНОВА І ПАРТНЕРИ», але вимога виписана на фізичну особу, яка відповідно до положень того ж самого Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не входить до переліку платників внеску. Таким чином, положення ст. 25 Закону на неї, ОСОБА_1 , не розповсюджуються. Вказує , що рішення (постанова) Верховного Суду від 31.01.2019 по справі № 802/983/18-а прийнято стосовно Державного підприємства «Національної енергетичної компанії «УКРЕНЕРГО», яке є платником внеску на відміну від фізичної особи ОСОБА_1 , таким чином даний висновок не може бути застосований до даного провадження. Вважає , що фактично, застосовуючи до неї вимоги ст.25 закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суд, без розгляду справи в суді, без дослідження доказів, вже вирішив своєю ухвалою, що вона ОСОБА_1 (позивач) є платником внеску, хоча відносно неї внески сплачує юридична особа, через яку вона працює, в т.ч. і Адвокатське бюро, але стосовно цієї юридичної особи жодних вимог податковий орган не складав. В той же час, суд вірно зазначив, що частинами 1 та 2 ст.122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Оскільки вона отримала вимогу 06.12.2018р., то подання позову до суду 06.06.2019р. здійснено без порушення строків звернення. Вирішення судом питання про належність її до платника внеску як фізичної особи без судового розгляду порушує право позивача на справедливий судовий розгляд. Просить суд апеляційної інстанції ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року по справі № 480/2074/19 скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції в іншому складі суду.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи , ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 року зазначена позовна заява була залишена судом без руху, оскільки подана з порушенням ст. ст. 160, 161 КАС України, а саме: не зазначено в ній ідентифікаційний код в ЄДРПОУ відповідача; не надано оригінал квитанції №0.0..1 від 03.06.2019 про сплату судового збору у розмірі 768,40грн.; з позову не вбачається дати отримання вказаного листа відповідача; не надано заяву про поновлення строку звернення до суду (у випадку пропущення) з зазначенням підстав та доказів поважності причин його пропуску.

Позивачу було надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з моменту отримання копії ухвали. Роз`яснено, що у разі не усунення зазначених недоліків позовної заяви, відповідно до ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява буде повернута позивачу.

08.07.2019 р. позивачем надано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Повертаючи позовну заяву з посиланням на вимоги п. 1 ч. 4 ст.169 КАС України, суд першої інстанції виходив з того , що представник позивача в клопотанні щодо поновлення строків звернення до адміністративного суду не зверталась до суду з заявою про поновлення строку на звернення з позовом до суду та не надала належних та допустимих доказів наявності об`єктивних підстав, пов`язаних з істотними перешкодами чи труднощами, що призвели до звернення до суду з пропуском встановленого строку. Представником позивача не доведено неможливості своєчасного звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Вимоги, що пред`являються до змісту позовної заяви, чітко визначені у статті 160 КАС України.

Суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За приписами частини 2 названої статті КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, якщо позивач не дотримався однієї із вимог до позовної заяви і відсутність певної інформації не дає можливості суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі та виконати обов`язок з повідомлення про це осіб, які беруть участь у справі, суд залишає позовну заяву без руху і пропонує позивачеві виправити виявлені недоліки.

Так, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Так, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), за положеннями пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

За положеннями частини другої статті 2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються зокрема принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Завдання та функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, яким за положеннями статті 1 Закону № 2464-VI є орган доходів і зборів та його територіальні органи (в частині адміністрування єдиного внеску), права та обов`язки органів доходів і зборів визначені статтями 12, 13, 14 Закону № 2464-VI.

Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон № 2464-VI.

В силу вимог пункту 4 частини першої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску має право: оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.

Згідно з абз. 4-10 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI, у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Отже вказаними положеннями визначений порядок дій платника в частині непогодження із отриманим рішенням про нарахування пені та застосування штрафів, яким є адміністративний чи судовий вид оскарження, згідно яких платник єдиного внеску може оскаржити вимогу контролюючого органу протягом 10 календарних днів з дня її отримання як із застосуванням процедури її адміністративного оскарження так і без такої.

Вказана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.01.2019 по справі № 802/983/18-а та постанові від 17.07.2019 по справі № 0740/1050/18.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (передано через засоби поштового зв`язку) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26 листопада 2018 року №Ф-5981-54 на суму боргу відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів в розмірі 15 819,54 грн.

Як вбачається з позову, позивач отримала спірну вимогу 06.12.2018. Правом на оскарження вимоги в адміністративному порядку до органу доходів і зборів вищого рівня не скористалась і до адміністративного суду звернулась лише 06.06.2019 за допомогою засобів поштового зв`язку.

Таким чином, звернувшись до суду лише 06 червня 2019 року з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26 листопада 2018 року №Ф-5981-54, позивач пропустила 10-денний строк звернення до суду, який встановлений Законом №2464-VІ.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що при оскарженні вимоги податкового органу, прийнятого в межах Закону №2464-VI, шестимісячний строк звернення до адміністративного суду визначений ст. 122 КАС України не застосовується в даному випадку .

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин спеціальною нормою відносно ст. 122 КАС України є абз. 9 ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", яким встановлено десятиденний строк для оскарження вимоги про сплату недоїмки, а не норми, що вказані в доводах апеляційної скарги.

Крім того , колегія суддів звертає увагу на те , що позивачем на виконання вимог ухвали суду про залишення без руху від 14.06.2019 р. надано клопотання щодо поновлення строків звернення до адміністративного суду , однак таке клопотання не містить прохальної частини з вимогою поновити строк звернення до суду , а містить лише посилання на не пропущення позивачем такого строку при поданні цього позову.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що недоліки позовної заяви у строк, встановлений в ухвалі від 14.06.2019, позивачем не були усунені у повному обсязі, а саме не заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску строку на звернення з даним позовом.

Позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву.

Викладені в апеляційній скарзі позивачем доводи є безпідставними, не підтверджують поважність пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви .

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року по справі № 480/2074/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 04.11.2019 року