Справа № 456/4149/15-а
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9165/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Мазур В.В.;

від відповідача - Столярський П.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. на постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. від 22.03.2017р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. про визнання дій протиправними, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю (суддя суду І інстанції: Микитчин І.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09 год. 34 хв. 22.03.2017р., м.Стрий Львівської обл.; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

25.09.2015р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконними дії посадових осіб відповідача Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл.; визнати незаконним та скасувати рішення VI сесії VI демократичного скликання Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (Т.1, а.с.1-3).

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. від 22.03.2017р. заявлений позов задоволено частково; визнано незаконним рішення VI сесії VI демократичного скликання Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 7386 грн. 28 коп. судових витрат; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 275 грн. 60 коп. судового збору (Т.1, а.с.171, 172-174).

Не погодившись із постановою суду, її оскаржили сторони.

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі відповідач Стрілківська сільська рада Стрийського району Львівської обл., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити повністю (Т.1, а.с.178-187).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача витрати на правову допомогу, які не підтверджені належними доказами.

Водночас, ОСОБА_1 , будучи представником ОСОБА_3 , не мала повноважень на передоручення третій особі адвокату Мазур В.В. функцій представництва в судових установах довірителя; також адвокат приймав участь в розгляді справи без підтвердження його повноважень.

Окрім цього, заявляючи вимоги про незаконність рішення № 110 від 07.06.2011р., позивачем не враховані приписи ч.2 ст.162 КАС України (в редакції, чинній на момент подачі апеляційної скарги), що фактично унеможливлює задоволення позову в цій частині.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити постанову суду першої інстанції, визнати незаконними дії посадових осіб Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл.; стягнути з відповідача на її користь 7386 грн. 28 коп. судових витрат; у стягненні з ОСОБА_3 в користь держави 275 грн. 60 коп. судового збору відмовити; в решті постанову суду залишити без змін, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що позивачем по справі є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 , через що суд вирішив питання про права та інтереси особи, яка не була наділена процесуальним статусом позивача.

Також суд помилково стягнув з позивача судовий збір в дохід держави, оскільки позивач є особою з інвалідністю (ІІ група), через що в силу закону звільнена від сплати судового збору.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово (Т.1, а.с.64-66).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.07.2019р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017р. у справі № 456/4149/15-а скасовано; справу за позовом ОСОБА_1 до Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. про визнання незаконними дій та скасування рішення направлено для продовження розгляду до Восьмого апеляційного адміністративного суду (Т.2, а.с.32-38).

Представником позивача адвокатом Мазуром В.В. скеровано до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення (Т.1, а.с.201-206).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представників сторін на підтримання поданих скарг та їхні взаємні заперечення, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, ОСОБА_4 є власником житлового будинку загальною площею 90.4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 08.02.2011р. (а.с.4-6, 8-12).

25.05.2011р. позивач ОСОБА_1 від імені своєї дочки ОСОБА_4 подала до відповідача Стрілківської сільської ради заяву про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці Державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , а.с.160).

На підставі вищевказаної заяви Стрілківська сільська рада Стрийського району Львівської обл. прийняла рішення № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі Державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва і обслуговування житлового будинку (Т.1, а.с.159).

02.07.2013р. ОСОБА_3 видала на ім`я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів, чинність якої закінчилася 02.07.2016р. (Т.1, а.с.7).

22.06.2016р. ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до відповідача Стрілківської сільської ради із заявою, в якій просила скасувати рішення сільської ради № 110 від 07.06.2011р. через його нереалізованість (Т.1, а.с.130).

На підставі вказаної заяви відповідачем прийнято рішення № 123 від 28.07.2016р., яким скасовано рішення VI сесії VI демократичного скликання Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, у зв`язку з тим, що останнє не реалізоване (Т.1, а.с.129).

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що працює землевпорядником Стрілківської сільської ради; пам`ятає, що в 2011 році ОСОБА_1 зверталась в сільську раду від імені дочки ОСОБА_4 із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці Державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в селі Бережниця, без доручення. Однак, оскільки вона діяла в інтересах рідної дочки, спору щодо розміру земельної ділянки не було, то заяву від неї прийняли.

Окрім цього, між позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 існує цивільно-правовий спір, який вирішується в порядку цивільної юрисдикції (Т.1, а.с.162).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі Державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, прийнято на підставі підписаної без належних повноважень позивачем заяви, що є порушенням ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, тому таке належить визнати незаконним.

Разом з тим, в частині скасування цього рішення суд наголосив на тому, що оскільки таке вже скасовано відповідачем на підставі заяви представника ОСОБА_3 , тому є відсутнім предмет спору, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення немає.

Водночас, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 7386 грн. 28 коп. та зобов`язав ОСОБА_3 сплатити в дохід держави 275 грн. 60 коп. судового збору.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, з наступних причин.

Із змісту заявленого позову, письмових пояснень, апеляційних скарг та касаційної скарги слідує, що позивачем по справі є ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Підтвердженням такого висновку слід вважати й зміст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.07.2019р., в якій позивачем зазначено ОСОБА_1 .

В частині позовних вимог про визнання незаконними дій посадових осіб Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. колегія суддів враховує, що позивачем не вказано, які саме конкретні дії вона просить визнати протиправними, а також не розкриває персональний склад зазначених посадових осіб.

Стосовно дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів враховує, що позивач звернулась до суду із розглядуваним позовом 25.09.2015р.

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_1 посилалась на те, що не погоджується з цим рішенням в частині площі земельної ділянки, на яку надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі Державного акту. Зазначила, що про рішення їй стало відомо згодом.

Враховуючи викладене, днем виникнення підстав для пред`явлення вимог, які є предметом даного позову, є дата вручення оскаржуваного рішення позивачу.

Водночас, при розгляді справи не встановлено обставин направлення та вручення оскаржуваного рішення позивачу.

Згідно листа Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 197 від 22.11.2013р. копію рішення № 110 від 07.06.2011р. було скеровано ОСОБА_7 у відповідь на її заяву від 20.11.2013р. (Т.1, а.с.25), однак будь-яких доказів скерування або вручення копії цього рішення саме позивачу матеріали справи не містять.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.99 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey N 22277/93).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України (в редакції, діючій на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, неодноразові звернення ОСОБА_1 до відповідача, наявність триваючого цивільно-правового спору з участю сторін по справі, а також приймаючи до уваги відсутність належних доказів вручення (скерування) позивачу спірного рішення, неодноразові звернення до суду із розглядуваними вимогами (Т.1, а.с.38-45), які судом були повернуті, належність позивача до пенсіонерів та осіб з інвалідністю (ІІ група), перебування останньої на тривалому лікуванні (Т.1, а.с.37, 50), колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду із розглядуваним позовом пропущений з поважних причин.

Щодо скерованих звернень на адресу відповідача звернень та заяв колегія суддів наголошує на тому, що до справи долучені наступні заяви та відповіді на них:

заява ОСОБА_4 від 18.06.2013р. про надання копій документів (Т.1, а.с.15) відповідь № 123 від 19.06.2013р. (Т.1, а.с.131).

заява ОСОБА_1 по довіреності від ОСОБА_4 від 22.07.2013р. про надання копій документів (Т.1, а.с.16), - відповідь № 144 від 24.07.2013р. (Т.1, а.с.23);

заява ОСОБА_1 по довіреності від ОСОБА_4 від 15.08.2013р. про надання відомостей про земельні ділянки суміжних землекористувачів (Т.1, а.с.17), - відповіді № 163 від 09.09.2013р.(Т.1, а.с.24);

запит ОСОБА_4 від 30.01.2014р. про надання публічної інформації, який надійшов до відповідача 07.05.2014р. (Т.1, а.с.18), заява ОСОБА_1 від 07.05.2014р. про надання копій документів (Т.1, а.с.19), - відповідь № 59 від 08.05.2014р. (Т.1, а.с.26, 133, 134);

заява ОСОБА_1 по довіреності від ОСОБА_4 від 21.05.2014р. про замір земельної межі (Т.1, а.с.20) відповідь № 67 від 29.05.2014р. (Т.1, а.с.27);

заява ОСОБА_1 від 25.03.2015р. про надання копій документів та інформації (Т.1, а.с.21), - відповідь № 31 від 27.03.2015р. (Т.1, а.с.22).

Враховуючи ту обставину, на всі заяви та звернення позивача були надані відповідачем відповіді в установлені строки, деякі заяви подані позивачем як представником ОСОБА_4 , та за умови відсутності конкретизації заявлених позовних вимог щодо недотримання відповідачем вимог Законів України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації», правових підстав для визнання розглядуваних дій відповідача протиправними колегія суддів не убачає.

В частині оскарження рішення Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. колегія суддів враховує, що згідно цього рішення надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі Державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Підставою для прийняття такого рішення слугувала заява ОСОБА_1 , яка була підписана нею в інтересах її доньки та власниці житлового будинку ОСОБА_8 без наявності відповідних повноважень.

Окрім цього, на час апеляційного розгляду справи рішення № 110 від 07.06.2011р. скасовано відповідачем відповідно до рішення № 123 від 28.07.2016р., у зв`язку з тим, що останнє не реалізоване; підставою для цього слугувала заява від 22.06.2016р., подана ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 КАС України (у редакції, діючій на час апеляційного розгляду справи) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.55 Конституції України, ст.ст.2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка вважає, що має/мало місце порушення її прав, свобод, охоронюваних законом інтересів у публічно-правових відносинах. Однак обов`язковою умовою реалізації судового захисту є об`єктивна наявність відповідного порушення права або охоронюваного законом інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Отже, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову (апеляційної скарги).

В обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів вважає, що спірне рішення Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, є актом індивідуальної дії; його видання не зачіпає конкретних прав позивача.

Також позивачем не наведено обґрунтування щодо існування реального негативного впливу саме на її конкретні права чи інтереси від прийняття спірного рішення.

Через своє бажання допомоги доньці ОСОБА_4 , позивач підписала від її імені заяву про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,18 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель в с.Бережниця, при цьому відповідних повноважень на її підписання не мала.

Разом з тим, вказана обставина не може слугувати достатньою підставою для звернення саме позивача від свого імені (а не від імені доньки ОСОБА_4 ) із позовом, в якому заявлені вимоги про усунення такого порушення.

Окрім цього, спірне рішення без конкретних дій, спрямованих на його реалізацію, а також його подальше скасування, не може свідчити про порушення прав позивача.

Колегія суддів вважає, що позивач не навів належних доказів того, що оскаржуване рішення безпосередньо порушує її права, свободи чи інтереси.

Стосовно характеру оскаржуваного рішення відповідача № 110 від 07.06.2011р. колегія суддів підкреслює наступне.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п.1 ч.2 ст.17 КАС України у редакції, чинній до 15.12.2017р., п.1 ч.1 ст.19 КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017р).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру (юридична норма). Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою.

Загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність припиняється, скасовується за спеціальною процедурою.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (юридичні норми), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид (групу) суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується, вичерпується у зв`язку з його застосуванням до конкретних правовідносин.

З огляду на викладене, рішенням відповідача Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. № 110 від 07.06.2011р. не встановлено норм права, отже, воно не є нормативно-правовим актом, а належить до індивідуально-правових актів.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

В порядку ст.ст.134, 139 КАС України належить провести наступний розподіл судових витрат учасників справи, а саме:

заявлені до відшкодування позивачем витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи (Т.1, а.с.154-158, Т.2, а.с.77), не підлягають відшкодуванню;

суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта (відповідача) Стрілківську сільську раду Стрийського району Львівської обл.

Окрім цього, будучи особою з інвалідністю (ІІ група), позивач в силу приписів п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, через що правові підстави для стягнення з такої судового збору за подання позовної заяви є відсутніми.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до невірного вирішення спору, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Водночас, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.п.1, 2 ч.1 ст.315, ст.316, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. задовольнити частково.

Постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. від 22.03.2017р. в адміністративній справі № 456/4149/15-а скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської обл. про визнання дій протиправними, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 06.11.2019р.