Справа № 640/5781/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5781/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Погрібніченко І.М., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Беспалова О.О., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬ МАК» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬ МАК» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬ МАК» (далі по тексту - позивач, ТОВ «АЛЬ МАК») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач, ДФС України) в якому просило визнати протиправними дії відповідача щодо доручення ГУ ДФС у Одеській області проведення податкової перевірки на підставі листа від 09 серпня 2018 року №0434-186/30721.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2019 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬ МАК» до Національного антикорупційного бюро України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, детективами Національного антикорупційного бюро України (далі по тексту - НАБУ) здійснюється досудове розслідування у межах кримінальних проваджень №0000682, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України та №0000679 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України.

Листом від 09.08.2018 року за вих. №0434-186/30721 НАБУ просило ДФС України прийняти відповідне рішення та доручити уповноваженим особам ДФС України провести документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань нарахування та сплати митних платежів у період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, зокрема, позивача - ТОВ «Аль Мак».

На виконання вказаного листа, ДФС України звернулася з листом від 14.01.2019 року за вих. №1101/7/99-99-14-04-02-17 до ГУ ДФС в Одеській області з дорученням про вжиття відповідних контрольно-перевірочних заходів у порядку, визначеному статтями 345-354 Митного кодексу України, на предмет правильності визначення митної вартості імпортованих товарів, зокрема ТОВ «Аль Мак».

Про направлення до ГУ ДФС в Одеській області вказаного листа, НАБУ було повідомлено листом ДФС України від 15.01.2019 року за вих. №784/5/99-99-14-04-02-16.

Вважаючи протиправними вказані дії ДФС України, а саме: щодо доручення ДФС України вжити відповідні контрольно-перевірочні заходи ГУ ДФС в Одеській області, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправними дій ДФС України щодо доручення ГУ ДФС в Одеській області проведення податкової перевірки на підставі листа від 09.08.2018 року № 0434-186/30721, жодних обґрунтувань з приводу неправомірності вказаних дій ДФС України суду не надав.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 1 Митного кодексу України відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

У відповідності до пункту 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

За визначенням пункту 34-1частини 1 статті 4 Митного кодексу України органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, митниці та митні пости.

Пунктом 64 частини 1 статті 4 Митного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - центральний орган виконавчої влади, що є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики, забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

У відповідності до приписів пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236 (далі Положення №236), саме: Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 88 пункту 4 Положення №236, ДФС України відповідно до покладених на неї завдань проводить відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку), у тому числі після проведення митного контролю та митного оформлення

Крім того, підпунктами 6, 7 та 8 пункту 5 Положення №236 передбачено, що ДФС України з метою організації своєї діяльності: організовує свою роботу і роботу територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління; надає територіальним органам ДФС методичну і практичну допомогу в організації роботи, проводить перевірку стану такої роботи; координує та контролює діяльність своїх територіальних органів та організовує їх взаємодію з державними органами та органами місцевого самоврядування.

У відповідності до пункту 7 Положення №239, ДФС України здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06 серпня 2014 року № 311, відповідно до додатку №1 якої визначено перелік територіальних органів ДФС, які утворюються, зокрема Головне управління ДФС в Одеській області.

Таким чином, Державна фіскальна служба України, будучи центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, уповноважений діяти як безпосередньо, так і через свої територіальні органи, шляхом організації, координації та контролю їх роботи.

Також, відповідно до підпункту 88 пункту 4, підпунктів 6, 7 пункту 5 Положення № 236, з метою належної організації роботи з проведення та реалізації матеріалів документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, наказом Державної фіскальної служби України від 12 жовтня 2016 року № 856 затверджено Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (далі по тексту - Методичні рекомендації №856).

Згідно з пунктом 1.1 Методичних рекомендацій №856, методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи розроблено відповідно до вимог Митного кодексу України, Податкового кодексу України, інших нормативно-правових актів, що стосуються податкового та митного законодавства, та рекомендуються для застосування посадовими особами органів Державної фіскальної служби України при організації та проведенні документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (далі - документальні перевірки) платників податків - юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, постійних представництв та представництв нерезидентів, фізичних осіб - підприємців (далі - платники податків), оформленні документів у ході цих перевірок та реалізації їх матеріалів.

У відповідності до пункту 1.6 Методичних рекомендацій № 856 проведення перевірок здійснюють посадові особи відповідних структурних підрозділів ДФС, головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС, до функцій яких належить проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи:

підрозділів аудиту;

підрозділів податків і зборів з фізичних осіб;

у порядку, передбаченому у підпункті 2.3.3 пункту 2.3 розділу II цих Методичних рекомендацій, можуть залучатись до проведення документальних перевірок посадові особи:

підрозділів інформаційних технологій;

підрозділів погашення боргу.

Згідно з пунктом 2.4.1 Методичних рекомендацій №856, рішення про проведення документальної перевірки відповідно до частини першої статті 346, частини третьої статті 351 Митного кодексу оформлюється наказом:

1) ДФС - для проведення документальних перевірок платників податків посадовими особами відповідного структурного підрозділу ДФС із залученням (або без залучення) посадових осіб територіальних органів ДФС (у тому числі митниць ДФС), ОВПП, експертів СЛЕД ДФС;

2) ГУ ДФС в областях, м. Києві - для проведення документальних перевірок платників податків із залученням посадових осіб відповідного територіального органу ДФС, інших територіальних органів ДФС (у тому числі митниць ДФС), експертів СЛЕД ДФС, посадових осіб відповідного структурного підрозділу ДФС;

3) ОВПП - для проведення документальних перевірок платників податків із залученням посадових осіб ОВПП (його відокремлених підрозділів), посадових осіб інших територіальних органів ДФС (у тому числі митниць ДФС), експертів СЛЕД ДФС, посадових осіб відповідного структурного підрозділу ДФС.

Згідно з частиною 1 статті 345 Митного кодексу України документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких органи доходів і зборів переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Відповідно до частини 3 статті 345 Митного кодексу України, органи доходів і зборів мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи щодо:

1) правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів;

2) обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування;

3) правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення;

4) відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі;

5) законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.

Під час проведення документальної перевірки посадові особи органу доходів і зборів повинні реалізовувати визначені цим Кодексом повноваження виключно в обсязі, необхідному для з`ясування питань перевірки (частина 4 статті 345 Митного кодексу України).

У той же час, статтею 346 Митного кодексу України визначено, що документальні виїзні перевірки проводяться за наказом відповідного органу доходів і зборів з урахуванням обставин і підстав, установлених цим Кодексом.

Частиною 7 вказаної статті передбачено, що документальною позаплановою виїзною перевіркою вважається перевірка підприємства, яка не передбачена планами роботи органу доходів і зборів і може проводитися за наявності хоча б однієї з таких обставин:

1) центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, в порядку контролю здійснено перевірку матеріалів документальної перевірки, проведеної органом доходів і зборів, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з`ясування під час перевірки питань, що повинні бути з`ясовані під час перевірки для винесення об`єктивного висновку щодо дотримання підприємством вимог законодавства з питань державної митної справи. Проведення такої позапланової документальної виїзної перевірки може ініціюватися центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, тільки за умови, що стосовно посадових осіб органу доходів і зборів, які проводили таку перевірку, розпочато службове розслідування або кримінальне провадження. У такому разі центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, визначає орган доходів і зборів, що проводитиме таку перевірку;

2) виявлено факти або отримано документальну інформацію, які свідчать про порушення підприємством вимог законодавства з питань державної митної справи, якщо підприємство не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит органу доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня отримання такого запиту;

3) підприємством не подано в установлений строк митну декларацію;

4) розпочато процедуру припинення підприємства (крім перетворення), порушено провадження у справі про визнання підприємства банкрутом;

5) підприємством подано в установленому порядку органу доходів і зборів заперечення до акта перевірки або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки чи скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення і зазначаються обставини, які не були досліджені під час перевірки та об`єктивний розгляд яких неможливий без проведення перевірки. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали предметом оскарження.

Аналізуючи вище викладене, суд зазначає, що уповноваженим органом доходів і зборів може проводитись документальна позапланова перевірка підприємства, у разі наявності однієї з підстав, визначених частиною 7 статті 346 Митного кодексу України, про що вказаним контролюючим органом приймається наказ.

У той же час, вказаними нормами законодавства передбачено, що Державна фіскальна служба України може здійснювати свої повноваження безпосередньо або через уповноважені територіальні органи, здійснюючи організацію, координацію та контроль їх роботи.

Проте, ані Положенням №236, ані Митним кодексом України, ані Методичними рекомендаціями №856 не визначено яким чином повинна здійснюватись організація, координація та контроль роботи територіальних органів, зокрема: оформлятись доручення Державної фіскальної служби України своєму територіальному органу на проведення контрольно-перевірочних заходів.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що під час звернення з даним позовом до суду, ТОВ «АЛЬ МАК» не надано доказів та законних обґрунтувань з приводу неправомірності вказаних дій ДФС України.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, а апелянтом не надано суду апеляційної інстанції належних доказів порушення прав та законних інтересів ТОВ «АЛЬ МАК», адже відповідачем, під час надання доручення ГУ ДФС в Одеській області про проведення податкової перевірки, на підставі листа від 09 серпня 2018 року №0434-186/30721, виконувалися покладені на нього повноваження, як центрального органу виконавчої влади.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів порушення відповідачем його права або законного інтересу на момент звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬ МАК» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Лічевецький