Справа № 520/4268/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Панченко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 р. Справа № 520/4268/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019, головуючий суддя 1 інстанції Панченко О.В., повний текст рішення виготовлений 16.07.2019, майдан Свободи 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/4268/19

за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач, Фонд) звернулося до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" (далі - відповідач, ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС"), в якому просило суд стягнути з ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" на користь позивача адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, в сумі 327038,20 грн.; стягнути з відповідача судовий збір у сумі 4905,57 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що якщо створене підприємством, установою, організацією робоче місце не введено в дію шляхом працевлаштування особи з інвалідністю, то таке підприємство, установа, організація не звільняється від обов`язку щодо сплати адміністративно-господарських санкцій до Фонду на підставі ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2019 витребувано з Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу № 520/4268/19.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 відкрито провадження по справі, закінчено підготовку до розгляду та призначено справу в порядку письмового провадження.

25 вересня 2019 року від відповідача по справі надійшов відзив, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що судом першої інстанції під час вирішення спору було вірно встановлено всі дійсні обставини справи, повно, всебічно досліджено докази, на які посилались сторони та за наслідками розгляду прийнято законне й обгрунтоване рішення. Відповідач також зазначив, що періодичність подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.

23 жовтня 2019 року відповідачем подано клопотання про стягнення судових витрат, в обгрунтування якого послався на ч. 7 ст. 139 КАС України та додано письмові докази на підтвердження понесених судових витрат в сумі 5010,00 грн..

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" подано до Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 26.02.2019 згідно форми 10-ПІ "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів" за 2018 рік.

Відповідно до звіту форми 10-ПІ у ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу (осіб) підприємства відповідача у 2018 році становила - 89 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, якім відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні - 4.

Враховуючи дані звіту, позивачем розраховано суму адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році, що становить 327038,20 грн.

З огляду на встановлені позивачем обставини, останній звернувся до суду з позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були вчинені всі передбачені законодавством заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, в зв`язку з чим, заявлена сума адміністративно-господарських санкцій є необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, осіб з інвалідністю, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

З метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. (ч. 1 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні").

Згідно з ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції (ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні ").

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, стаття 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

У свою чергу, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31.01.2019 року у справі №809/750/17.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суб`єкт господарської діяльності звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Таким чином, у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" встановлено, що пошук підходящої роботи для особи з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості.

Пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року №5067-VІ "Про зайнятість населення" (набрав чинності з 01 січня 2013 року) встановлено, що роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

З урахуванням наведеного, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316) було затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

З письмових доказів у справі слідує, що ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" наказом № 9-шр від 26.12.2017 затверджено зміни до штатного розпису, створено з 26.12.2017 на посаді менеджера (управителя) з логістики робочі місця у кількості 4.

28 грудня 2017 року, тобто в межах законодавчо встановленого строку, ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" подано річний звіт за формою 3-ПН "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів" за 2017 рік до Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Також судовим розглядом встановлено, що, після 26.12.2017 та по даний час на підприємстві відповідача вакантні посади для працевлаштування інвалідів не створювались.

Доказів наявності відмов ТОВ "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" у прийняті на роботу осіб з інвалідністю позивачем не надано, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищеззаначене, порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю та законодавчо встановленого порядку звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів судовим розглядом не встановлено.

Посилання апелянта на те, що на підприємство покладається обов`язок по самостійному працевлаштуванню осіб з інвалідністю колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині 1 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Дана позиція узгоджується з практикою Верховного Суду викладеною в постанові від 24.04.2019 у справі № 817/1188/18.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій. Відповідачем виконані вимоги, покладені на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а чинне законодавство не зобов`язує підприємство самостійно займатися пошуком та працевлаштуванням осіб з інвалідністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування в іншій частині.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо стягнення на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу по даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2- 5 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, представником відповідача додано завірені копії рахунку-фактури № 61 від 21.10.2019 на суму 5010,00 грн., акту приймання-передачі наданих послуг від 21.10.2019 до Договору про надання правової допомоги № ГФС від 24.04.2018, платіжне доручення № 1564 від 22.10.2019 на суму 5010,00 грн. та платіжне доручення № 1468 від 25.09.2019 на суму 5000,00 грн.

Так, згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 21.10.2019 до Договору про надання правової допомоги № ГФС від 24.04.2018 відповідачу Адвокатським об`єднанням "КОРТ РАЙДЕР", адвокатом якого є представник відповідача по даній справі Прокопченко С.В. , надавалися послуги щодо: ознайомлення з матеріалами справи № 520/4268/19 24.09.2019 у Другому апеляційному адміністративному суді, правовий аналіх апеляційної скарги позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі № 520/4268/19, складання відзиву на апеляційну скаргу позивача на рішення позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі № 520/4268/19, направлення примірнику відзиву з додатками позивачу та подання нарочно примірнику відзиву з додатками до Другого апеляційного адміністративного суду, правовий аналіз апеляційної скарги на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 у справі № 520/4268/19 та складання відзиву на неї, всього: 10 010,00 грн.

За змістом ч. 5 ст. 134 КАС України озмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням наведеного вище, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок суб`єкта владних повноважень, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Зважаючи на те, що дана справа є справою незначної складності, розгляд якої проводився, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, в порядку письмового провадження, колегія суддів прийшла до висновку про те, що складання адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів, а також представництво інтересів у суді апеляційної інстанції, що не вимагало участі у судовому засіданні, не потребує значного часу, тобто такі послуги не є послугами значного обсягу, відтак заява про відшкодування відповідачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у сумі 3500,00 грн.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року по справі № 520/4268/19 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів () витрати по оплаті професійної правничої допомоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ФРЕЙТ СОЛЮШЕНС" () у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк