Справа № 620/843/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/843/19 Головуючий у І інстанції - Житняк Л.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, в якому просила:

- визнати її право на грошову компенсацію при звільненні за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за ст. 24 Закону України "Про відпустки" при звільненні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористану відпустку за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року, як одинокій матері та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні їй було виплачено тільки компенсацію за 15 календарних днів щорічної відпустки за період з 01.11.2017 по 27.06.2018. Проте, окрім зазначеної компенсації вона ще має право на компенсацію за відпустку, як одинока матір, що передбачена ст.19 Закону України "Про відпустки", 10 днів за 2017 рік та 10 днів за 2018 рік. Компенсація за невикористану додаткову відпустку виплачується тільки при звільненні у відповідності до вимог ст. 24 Закону України "Про відпустки", однак при звільненні виплачена не була, що свідчить про протиправність дій Відповідача та має наслідком звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за ст. 24 Закону України "Про відпустки" при звільненні.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року, як одинокій матері та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, Відповідач зазначає, що Закон України «Про відпустки» не містить чіткого переліку документів, які слід пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, тому Відповідач вважає, що застосуванню підлягає Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Також, Відповідач вважає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що у свідоцтві про народження дитини є запис про батька, а також Позивачка під час служби не зверталась і не надавала більше ніяких підтверджуючих документів про те, що вона є одинокою матір`ю. Крім того, Позивачка припинила трудові відносини з органами ДКВС України про що не заперечує (наказ від 20.10.2017 року № 550УС)С-17) та отримувала компенсацію за 6 діб невикористаної чергової щорічної основної відпустки за 2017 рік і не повідомила про свій статус одинокої матері.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з моменту прийняття присяги курсантом під час навчання і до моменту звільнення 30.12.2016 року з Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області та направлена для подальшого проходження служби до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, у зв`язку з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 року № 348 "Про ліквідацію територіальних Органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів (Міністерства юстиції" (зі змінами) (далі - Постанова № 348).

Відповідно до зазначеної Постанови № 348, міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з п. 2 цієї Постанови № 348 (Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

З 01 січня 2017 року ОСОБА_1 призначена на посаду інспектора Новгород- Сіверського районного сектору з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, згідно з наказом від 03 січня 2017 року № 7/ОС-17.

02 січня 2017 року за наказом Центрального міжрегіонального управління з мигань виконання кримінальних покарань та пробадії Міністерства юстиції від 02 січня 2017 року № 9/ОС-17, їй була продовжена відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 28 серпня 2017 року № 453/ОС приступила до служби та 30 жовтня 2017 року звільнення зі служби за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", цим же наказом № 550ЮС-17 була призначена на посаду службовця інспектора Новозаводського районного сектору Чернігівського міського відділу з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Остаточно трудові відносини між Відповідачем та Позивачем було припинено наказом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 18 червня 2018 року № 189/ОС-18, у зв`язку зі скороченням та переведенням до іншої юридичної особи Державної установи "Центра пробації".

При звільненні Позивачці було виплачено тільки компенсацію за 15 календарних днів щорічної відпустки за період з 01 листопада 2017 року по 27 червня 2018 року, що підтверджується довідкою від 09 серпня 2018 року № 4.1.-7864.

Втім, Позивач вважала, що має право на компенсацію за відпустку, як одинока матір, що передбачена ст. 19 Закону України "Про відпустки", 10 днів за 2017 рік та 10 днів за 2018 рік, внаслідок чого 31 травня 2018 року Позивачка звернулась до Відповідача із заявою про виплату компенсації за відпустку, як одинокій матері з доданим витягом (а.с. 85).

Також, 11 вересня 2018 року Позивачка в особі адвоката звернулась до Відповідача із запитом щодо обрахунку та виплати компенсації передбаченої ст. 24 Закону України "Про відпустки". До запиту було долучено підтверджуючий документ, а саме витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, коди батько записаний зі слів матері, а прізвище дитині відповідає прізвищу матері (а.с. 29).

Листом від 21 вересня 2018 року № 4.1-9033 Відповідач відмовив у виплаті зазначеної компенсації, внаслідок чого Позивачка звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року у справі № 620/3692/18 у позові було відмовлено, оскільки його було подано передчасно. При цьому, Чернігівський окружний адміністративний суд у справі № 620/3692/18 встановив, що ОСОБА_3 на час звільнення була одинокою матір`ю, та вказав, що для вирішення цього питання в досудовому порядку Позивачу необхідно подати до Відповідача докази перебування на обліку, як одинокої матері.

19 лютого 2019 року адвокатом було направлене адвокатське звернення до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції документи на підтвердження, що ОСОБА_3 обліковувалась в Управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводського району у м. Чернігові з 01.09.2014 року по 22.05.2018 року (день визнання батьківства). За цей період їй виплачувалась матеріальна допомога, що підтверджується листом від 05.02.2019 року № 03/1930.

Листом від 01 березня 2019 року № 3.3.-16/A3 Відповідач у задоволенні вирішити дане питання у добровільному порядку відмовився, зазначаючи, що він не визнає ОСОБА_4 одинокою матір`ю на підставі наданих йому документів.

Вважаючи таку бездіяльність Відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як одинока матір, мала передбачене Законом України "Про відпустки" право на отримання додаткової відпустки, а відтак має і передбачене ст. 83 КЗпП України право на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з чинним законодавства, Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну полінію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

За приписами частини 2 статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейському надається також додаткова відпустка у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші відпустки відповідно до законодавства про відпустки.

Частиною 10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

При цьому, наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року за № 377/31829, яким затверджений Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України пп. 2 п. 22 розділу II Порядку передбачено, що за невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особам рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства , на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу І Порядку.

Пунктом 20 розділу І Порядку передбачено, що виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Положеннями статей 4, 6 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

За положеннями ч. 1 ст. 19 Закону України "Про відпустки" одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України).

Вказана норма кореспондується із положеннями ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст. 24 Закону України "Про відпустки", якими визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Отже, порядок та умови проведення грошових виплат при звільненні особам рядового і начальницького складу та працівникам ДКВ України служби регулюються спеціальним законодавством.

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України "Про відпустки" одинокою матір`ю є матір, яка виховує дитину без батька.

Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Аналогічна правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2019 року у справі № 810/352/17 (адміністративне провадження № К/9901/267/18, № К/9901/49515/18).

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Новозаводському районі у м. Чернігові ради від 07.11.2017 року № 1507/08 та листом від 26.04.2019 року № 12/6054 підтверджується те, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в зазначеному Управлінні та отримувала допомогу одиноким матерям згідно Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" на сина ОСОБА_5 .

Та обставина, що ОСОБА_3 мала статус одинокої матері на день звільнення, та мала даний статус у період перебування з Відповідачем у службових (трудових) відносинах підтверджується також свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 12.09.2014 року, актовим записом № 2230 зробленим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 18.10.2017 року.

Також, рішенням суду від 11.01.2019 року у справі № 620/3692/18 було встановлено, що ОСОБА_3 на час звільнення була одинокою матір`ю, та вказано, що для вирішення цього питання в досудовому порядку позивачу необхідно подати до відповідача докази перебування на обліку, як одинокої матері.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як одинока матір, мала передбачене Законом України "Про відпустки" право на отримання додаткової відпустки, а відтак має і передбачене ст. 83 КЗпП України право на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні.

Наведене підтверджується відповідною інформацією, яка є у розпорядженні Відповідача, а саме: витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 18.10.2017 року; довідкою про облік Позивача як одинокої матері.

Вище наведені обставини спростовують доводи Відповідача про те, що Позивач не підтвердила належними та допустимими доказами свій статус як одинокої матері.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправною бездіяльність Відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні вказаних осіб (зокрема, затримку виплати ж грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

З наведено слідує, що належні позивачу кошти, які мали б бути виплачені позивачу при звільненні, але не виплачені, у позивача наявне право на отримання відшкодування за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері у вигляді середнього заробітку за весь час затримки.

При цьому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Розрахунок середнього заробітку проводиться за формулою, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана дана виплата.

Оскільки Відповідачем не надавалась Позивачу додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, то враховуючи положення статті 20 Закону України «Про відпустки» вказана відпустка є невикористана і переноситься на інший період.

Отже, правильно зазначено судом першої інстанції про те, що у зв`язку із звільненням позивача компенсація за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року невикористаної додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті, а позовні вимоги про стягнення компенсації є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи Відповідача в апеляційній скарзі про те, що Позивач припинала трудові відносини з органом ДКВС України та отримала компенсацію за 6 діб невикористаної чергової щорічної відпустки за 2017 рік, і не повідомила про свій статус одинокої матері, колегія суддів вважає, що не впливає на правильне вирішення даної справи по суті позовних вимог судом першої інстанції, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання Позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 04.11.2019 року.