Справа № 360/4406/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4406/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, яка полягає у невиплаті пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 01.10.2015;

-зобов`язати Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити виплату пенсії з моменту припинення з 01.10.2015 ОСОБА_1 негайно після проголошення судового рішення;

-зобов`язати Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області негайно після проголошення судового рішення виплатити пенсію у межах суми нарахування за один місяць (а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є пенсіонером за віком та отримував пенсію до 01.10.2015. З 01.10.2015 до теперішнього часу позивач пенсію не отримує. З приводу призупинення пенсійних виплат позивач звернулася до відповідача в порядку, передбаченому чинним законодавством України - шляхом надання електронного запиту через сайт ПФУ та шляхом направлення письмового запиту до ПФУ, та просила вказати причину припинення пенсійних виплат та про їх поновлення. В вересні 2019 року позивач отримала письмову відповідь від ПФУ, в якій вказано про відмову в наданні такої інформації. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати пенсії, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Відповідач до відділу діловодства та обліку звернення громадян 11.10.2019 за вхідним реєстраційним номером 35684/2019 надав відзив на позовну заяву від 04.07.2019 №30.10.2019 №19160/07 (а.с.21-25), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що 10.11.2014 у зв`язку з переміщенням позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області, правонаступником якого є Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про взяття на облік як отримувача пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV, з 01.08.2014 за даними електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщену особу. Позивач надав відповідачу копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.03.2015 № 917006109, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, відповідно до якої вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована за паспортом: АДРЕСА_2 ; заяву про відкриття поточного рахунку для отримання пенсії або грошової допомоги у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». Виплата пенсії позивачу здійснювалася з 01.08.2014 по 31.10.2016. Таким чином, вимога позивача щодо поновлення виплати пенсії з 01.10.2015 є безпідставною, оскільки позивачу за зазначений період пенсія нарахована та виплачена у повному обсязі. Для забезпечення обміну інформації між територіальними управліннями Пенсійного фонду України та управліннями праці та соціального захисту населення, у жовтні 2016 року управлінням праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області надано звіт з особовими рахунками, на підставі якого виплату пенсії позивачу призупинено з 01.11.2016. З 01.11.2016 нарахування пенсії позивачу не здійснюється. Заборгованості по невиплаченій пенсії немає. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду 11.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.05.1999 року Алчевським МВУМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.6-7, зворотній бік а.с.8).

Позивач є ветераном праці, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 09.06.2004 та отримує пенсію за віком (зворотній бік а.с.7).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 26.03.2015 №917006109, позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/ перебування є АДРЕСА_1 (а.с.8).

На виконання ухвали суду від 11.10.2019 Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради надало інформацію від 0117.10.2019 №2/4663, в якій зазначив, рішенням УПСЗ Рубіжанскої міської ради від 03.10.2016 на підставі інформації щодо надання ОСОБА_1 завідомо недостовірних відомостей про місце фактичного проживання, керуючись п.5 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, дію довідки від 26.03.2015 №917006109 скасовано (а.с.18,19).

27.10.2014 позивач звернулась до УПФУ м.Рубіжному, в якій просив запросити пенсійну справу за віком з м.Алчевськ (а.с.32), просив належні виплати перераховувати на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с.35).

Розпорядження УПФУ в м.Рубіжному №2313 від 03.12.2014 позивача взято на облік з 01.08.2014 (а.с.34).

15.05.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поновити виплату пенсії через відділення АТ «Ощадбанк» з 01 березня 2016 року (а.с.29).

З наданої відповідачем довідки від 28.10.2019 №19034/03.1 позивач, зокрема, отримав пенсію за жовтень 2016 року у розмірі 2150,46 грн. Також в довідці зазначено, що з листопада 2016 року позивачу не нараховується та не виплачується належна пенсія (а.с.36).

Відповідачем також надано письмову інформацію від 28.10.2019 №19035/03.1 щодо нарахування та виплати пенсії, з якої вбачається, що з серпня 2014 року по жовтень 2016 року пенсія ОСОБА_1 нарахована та виплачена у повному обсязі. Для забезпечення обміну інформації між територіальними управліннями Пенсійного фонду України та управліннями праці та соціального захисту населення, на виконання листа-завдання Міністерства соціальної політики України від 21.11.2014 № 13747/0/14-14/8 в жовтні 2016 року управліннями праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області надано управлінню звіт з особовими рахунками, на підставі якого виплату пенсії з 01.11.2016 призупинено. У списку зазначена ОСОБА_1 Станом на жовтень 2019 року ОСОБА_1 до управління щодо поновлення нарахування та виплати пенсії не зверталася (а.с.28).

На звернення позивача щодо призупинення виплати пенсії та виплати пенсії за минулий період, відповідачем надано відповідь від 03.09.2019 №281/М-14, з якої вбачається, що запит щодо надання інформації від 21.08.2019, який отримано управлінням 22.08.2019, не містить особистого підпису ОСОБА_1 , а тому залишений без розгляду (а.с.9).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як зазначив відповідач, в жовтні 2016 року управліннями праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області надано управлінню звіт з особовими рахунками, на підставі якого виплату пенсії з 01.11.2016 призупинено.

Між тим, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, які зазначив відповідач.

Тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося безпідставно та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Крім того, з довідки відповідача від 28.10.2019 №19034/0.1 за жовтень 2016 року позивачем отримано пенсію в сумі 2150,46 грн (а.с.36).

Таким чином, з вищеописаних наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу, починаючи з 01.11.2016 взагалі не приймалося.

Посилання відповідача на те, що призупинення виплати пенсії є правомірним, оскільки відбулось на підставі Постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637, від 01.10.2014 №509, від 08.06.2016 №365, суд вважає неприйнятними з наступних підстав.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності ( п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсію за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати та нарахування пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу починаючи з 01.11.2016.

Відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу з 01.11.2016 з виплатою усієї заборгованості, що виникла з вказаного часу, а не з 01.10.2016, як просив позивач.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується скасування довідки ВПО позивача, то суд вважає, що вказана обставина не впливає на виплату пенсії позивачу, оскільки позивач продовжує бути громадянином України, який має конституційне право на пенсійне забезпечення і це право не ставиться в залежність від наявності або відсутності у нього довідки ВПО. Крім того, вказана підстава не підпадає під випадки передбачені ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV.

Верховний Суд з цього приводу висловив свою позицію у постановах від 27.06.2018 у справі № 688/1196/17 та від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при розгляді типової справи.

Питання про судові витрати не вирішується, оскільки ухвалою суду від 11.10.2019 позивача звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року.

Зобов`язати Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93009, Луганська область, м.Рубіжне, вул.Студентська, буд.35А, ) поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком з виплатою усієї заборгованості по пенсії, що виникла за період її несплати, починаючи з 01 листопада 2016 року.

Допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова