Справа № 200/10685/19-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 р. Справа№200/10685/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30 серпня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні надбавки за особливі заслуги перед Україною від 12.07.2019 року;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 05.07.2019 року, з урахуванням архівної довідки від 25.06.2019 року № 509/01-22 та посвідчення депутата Дебальцівської міської ради № 18, та призначити позивачеві пенсію за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про особливі заслуги перед Україною», з 25.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 04 червня 2019 року отримує пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Враховуючи, що позивач з 1987 року по 1990 рік був депутатом XX скликання Дзержинської міської ради народних депутатів Донецької області, з 1990 року по 1994 рік депутатом 21 скликання Дзержинської міської ради народних депутатів Донецької області по 4 виборчому округу, з 1994 року по 1998 рік був депутатом 22 скликання Дзержинської міської ради народних депутатів Донецької області, з 2010 року був депутатом Дебальцівської міської ради (обраний - 03.11.2010 року), отже станом на 2014 рік виконував обов`язки депутата Дебальцівської міської ради, - тобто був депутатом міських рад міст обласного значення чотирьох скликань, вважає, що відповідно до п. 7 статті 1 Закону України від № 1767-111 «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», має право на призначення пенсії за особливі заслуги перед У країною. Разом з тим, звернувшись 05 липня 2019 року до відповідача із заявою про призначення надбавки за особливі заслуги перед Україною, відповідно до п. 7 статті 1 ЗУ № 1767-111, позивач отримав рішення відповідача від 12 липня 2019 року про відмову в призначенні надбавки, мотивоване тим, що згідно із представленими позивачем документами, термін його депутатської діяльності становить 2 скликання, відповідно до: 1) посвідчення № 4 депутата Дзержинської міської ради (21 скликання 1990 -1995 роки); 2) посвідчення № 18 депутата Дзержинської міської ради (21 скликання 1994 -1998 роки).

При підрахунку терміну депутатської діяльності позивача не враховано посвідчення № 18 депутата Дебальцівської міської ради, оскільки воно не містить відомостей про скликання та термін обрання, а термін депутатської діяльності з 1988-1991 роки, не врахований у зв`язку із перебуванням архівних документів на тимчасово окупованій території.

Вважає, що рішення відповідачем ухвалене неправомірно та підлягає скасуванню з огляду на його необґрунтованість та невідповідність вимогам законодавства України, оскільки невраховані відповідачем періоди депутатської діяльності позивача повністю підтверджуються архівною довідкою від 25.06.2019 року № 509/01-22 та посвідченням депутата Дебальцівської міської ради № 18, у зв`язку із чим наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі зазначивши, що правомірно відмовив позивачеві у призначенні надбавки за особливі заслуги перед Україною у зв`язку із тим, що згідно із представленими документами, термін депутатської діяльності позивача склав усього 2 скликання. При підрахунку терміну депутатської діяльності позивача не враховано посвідчення № 18 депутата Дебальцівської міської ради, оскільки воно не містить відомостей про скликання та термін обрання, а термін депутатської діяльності з 1988-1991 роки, не врахований у зв`язку із перебуванням архівних документів на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

07 жовтня 2019 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення в яких наголошено на тому, що депутатська діяльність позивача за 1987-1990 роки, а також за 210-2015 роки повністю підтверджується представленими позивачем письмовими доказами, у зв`язку із чим наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У зв`язку із наведеним відповідач вважає, що діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року, було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Сторонами не заперечується, що з 04 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 отримує пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

05 липня 2019 року позивач звернувся до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення/перерахунок пенсії, а саме про призначення надбавки за особливі заслуги перед Україною, відповідно до п. 7 статті 1 Закону України від № 1767-111 «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

Рішенням відповідача від 12 липня 2019 року позивачеві було відмовлено в призначенні надбавки, з тих підстав, що згідно із представленими позивачем документами, термін його депутатської діяльності становить 2 скликання, відповідно до:

1) посвідчення № 4 депутата Дзержинської міської ради (21 скликання 1990 -1995 роки);

2) посвідчення № 18 депутата Дзержинської міської ради (21 скликання 1994 -1998 роки).

При підрахунку терміну депутатської діяльності позивача не враховано:

- посвідчення № 18 депутата Дебальцівської міської ради, оскільки воно не містить відомостей про скликання та термін обрання;

- термін депутатської діяльності з 1988-1991 роки, не врахований у зв`язку із перебуванням архівних документів на тимчасово окупованій території України.

Згідно із посвідченням № 4 депутата Дзержинської міської ради народних депутатів Донецької області, позивач ОСОБА_1 був обраний депутатом Дзержинської міської ради 21 скликання (1990 -1995 роки), від виборчого округу № 4 (а.с. 15).

Згідно із посвідченням № 18 депутата Дзержинської міської ради народних депутатів Донецької області, позивач ОСОБА_1 був обраний депутатом Дзержинської міської ради 21 скликання (1994 -1998 роки), від виборчого округу № 18 (а.с. 15).

Згідно і довідкою Державного архіву Донецької області Донецької обласної державної адміністрації від 26.04.2019 року № 01-30/37, позивач ОСОБА_1 , як депутат Дзержинської міської ради народних депутатів XXI скликання від 4 виборчого округу, голова постійної комісії планово-бюджетної і по розвитку підприємницької діяльності, виступав на засіданнях сесії Дзержинської міської ради народних депутатів XXI скликання 22 травня 1992 року та 03 червня 1994 року. ОСОБА_1 , депутата Дзержинської міської ради народних депутатів XXII скликання від 1 виборчого округу, на 1 засіданні сесії Дзержинської міської ради народних депутатів від 22 червня 1994 року обрано головою постійної комісії планово-бюджетної і по розвитку підприємницької діяльності та захисту прав споживачів (а.с. 16).

Згідно із супровідним листом Державного архіву Донецької області Донецької обласної державної адміністрації від 26.04.2019 року №04-13/5вх. до вищевказаної довідки від 26.04.2019 року № 01-30/37, надати відомості про депутатську діяльність позивача у Дзержинській міській раді народних депутатів за період з 1988 по 1991 роки неможливо у зв`язку із тим, що архівні документи, які перебували на зберіганні у м. Донецьку, залишились на тимчасово окупованій території України (а.с. 17).

Згідно із архівною випискою наданою Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка, 12, від 31 липня 2019 року № 624/01-22, зі списку обраних депутатів по багатомандатному виборчому округу до протоколу Дебальцівської міської виборчої комісії м. Дебальцеве Донецької області про результати виборів депутатів Дебальцівської міської ради по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року, ОСОБА_1 , директор ОКП «Донецьктеплокомуненерго», обраний депутатом по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року (а.с. 23).

Згідно із посвідченням № 18 депутата міської ради, його було видано 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 . ОСОБА_1 як депутату Дебальцівської міської ради.

Згідно із архівною довідкою наданою Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка, 12, від 25.06.2019 року №509/01-22, в архівному фонді Дзержинської міської Ради народних депутатів значиться, що ОСОБА_1 був обраний депутатом Дзержинської міської Ради ХХ скликання з липня 1987 року по березень 1990 року (а.с. 10).

Згідно із характеристикою-рекомендацією затвердженою на комсомольському скликанні управління, протоколом № 4 від 12.06.1987 року шахто будівельного управління №5 тресту «Артемшахтострой» на ОСОБА_1 , останній, у 1987 році обраний депутатом Дзержинської міської ради народних депутатів (а.с. 14).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Згідно із ст.1 Закону №1788, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Спеціальним законом, що передбачає встановлення громадянам, які мають значні заслуги у сфері державної, громадської або господарської діяльності, досягнення у галузі науки, культури, освіти, охорони здоров`я, фізичної культури і спорту тощо, пенсій за особливі заслуги перед Україною є Закон України від 01.06.2000 року № 1767-ІІІ "Про пенсії за особливі заслуги перед Україною" (далі - Закон № 1767-ІІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 7 ст. 1 Закону № 1767-ІІІ, передбачено, що пенсії за особливі заслуги перед Україною встановлюються громадянам України - депутатам - всього чотирьох і більше скликань Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських рад, районних, районних у містах, міських рад міст обласного значення в Україні та в колишній Українській РСР.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1767-ІІІ, особам, зазначеним у пунктах 1, 3 - 5 статті 1 цього Закону, пенсії за особливі заслуги встановлюються Пенсійним фондом України. Особам, зазначеним у пунктах 2, 6 - 8 статті 1 цього Закону, пенсії за особливі заслуги встановлюються органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері пенсійного забезпечення, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Органи виконавчої влади, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, здійснюють підготовку документів для встановлення пенсій за особливі заслуги. Пенсійний фонд України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим розглядають скарги щодо відмови в установленні пенсій за особливі заслуги відповідно органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері пенсійного забезпечення, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Пенсії за особливі заслуги встановлюються громадянам, зазначеним у статті 1 цього Закону, які мають право на пенсію за віком, по інвалідності, у разі втрати годувальника та за вислугу років відповідно до закону (стаття 4 Закону № 1767-ІІІ).

Згідно із ст. 5 Закону № 1767-ІІІ, пенсія за особливі заслуги встановлюється як надбавка до розміру пенсії, на яку має право особа згідно із законом, у таких розмірах прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, зокрема від 20 до 25 відсотків - особам, зазначеним у пунктах 6 і 7 статті 1 цього Закону.

У відповідності до частини 3 статті 5 Закону № 1767-ІІІ, пенсія за особливі заслуги призначається з дня звернення за встановленням пенсії, але не раніше дати набрання чинності положеннями Закону, що встановлює право на таку пенсію. Днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому заяви про порушення клопотання про встановлення пенсії за особливі заслуги з усіма необхідними документами. Якщо заява про встановлення пенсії за особливі заслуги надсилається поштою і при цьому подаються всі необхідні документи, то днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається дата, вказана на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі, коли до заяви додані не всі необхідні документи, орган, що здійснює підготовку документів для встановлення пенсії за особливі заслуги, повідомляє заявнику, які документи повинні бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше 3 місяців з дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому або відправлення заяви про встановлення такої пенсії.

П.п. 13 пункту 2.6 Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються такі документи, зокрема як документи, що підтверджують особливі заслуги перед Україною (для встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

З досліджених у судовому засіданні доказів встановлено та не заперечується сторонами, що позивачеві рішенням відповідача від 12 липня 2019 року було відмовлено у призначенні до отримуваної ним пенсії надбавки за особливі заслуги перед Україною з підстав не врахування під час підрахунку терміну депутатської діяльності позивача, посвідчення № 18 депутата Дебальцівської міської ради, у зв`язку із відсутністю в ньому відомостей про скликання та термін обрання, а також не врахування терміну депутатської діяльності з 1988-1991 роки, у зв`язку із перебуванням архівних документів на тимчасово окупованій території.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, визначає Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року.

Згідно із ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Статтею 2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року, передбачено, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

18.01.2018 року прийнятий Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII, відповідно до ст. 1 якого, тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із Межами та переліком районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджених Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019, до меж тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях віднесені, зокрема, міста Донецьк та Дебальцеве Донецької області.

Відповідно до ч. 1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду судом досліджено архівну довідку надану Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка, 12, від 25.06.2019 року №509/01-22, згідно із якою в архівному фонді Дзержинської міської Ради народних депутатів значиться, що ОСОБА_1 був обраний депутатом Дзержинської міської Ради ХХ скликання з липня 1987 року по березень 1990 року, а також архівну виписку надану Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка , 12 , від 31 липня 2019 року № 624/01-22, зі списку обраних депутатів по багатомандатному виборчому округу до протоколу Дебальцівської міської виборчої комісії м. Дебальцеве Донецької області про результати виборів депутатів Дебальцівської міської ради по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року, згідно із якою ОСОБА_1 , директор ОКП «Донецьктеплокомуненерго», був обраний депутатом по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року.

Суд зазначає, що частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Разом з тим, суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки", в яких зазначено про те, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більш того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Позивач опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані архівом, що знаходиться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне, а в деяких випадках і вирішальне значення для реалізації відповідних прав людини.

Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 КАС України, суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи досліджені судом архівну довідку надану Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка, 12, від 25.06.2019 року №509/01-22, згідно із якою в архівному фонді Дзержинської міської Ради народних депутатів значиться, що ОСОБА_1 був обраний депутатом Дзержинської міської Ради ХХ скликання з липня 1987 року по березень 1990 року, а також архівну виписку надану Державним архівом Донецької області, місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Лагутенка , 12 , від 31 липня 2019 року № 624/01-22, зі списку обраних депутатів по багатомандатному виборчому округу до протоколу Дебальцівської міської виборчої комісії м. Дебальцеве Донецької області про результати виборів депутатів Дебальцівської міської ради по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року, згідно із якою ОСОБА_1 , директор ОКП «Донецьктеплокомуненерго», був обраний депутатом по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року.

Зазначені докази не містять внутрішніх протиріч, доповнюють одне одного, та узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, характеристикою-рекомендацією, затвердженою на комсомольському скликанні управління протоколом № 4 від 12.06.1987 року шахтобудівельного управління №5 тресту «Артемшахтострой» на ОСОБА_1 , відповідно до якої, у 1987 році позивач був обраний депутатом Дзержинської міської ради народних депутатів, а також посвідченням № 18 депутата міської ради, яке було видано 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 . ОСОБА_1 як депутату Дебальцівської міської ради.

Приймаючи до уваги зазначені докази, суд також враховує, що у тому становищі, в якому опинився позивач, він був позбавлений можливості отримати офіційні документи щодо терміну своєї депутатської діяльності, а тому звертаючись до суду, надав усі можливі докази, які міг надати у цій ситуації.

Приписами ст. 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено, що повноваження депутата ради починаються з моменту офіційного оголошення відповідною територіальною виборчою комісією на сесії ради рішення про підсумки виборів та визнання повноважень депутатів і закінчуються в день першої сесії ради нового скликання. Повноваження депутата можуть бути припинені достроково у випадках, передбачених законом. Рада невідкладно інформує відповідну територіальну виборчу комісію про дострокове припинення повноважень депутата ради.

З представлених суду доказів, а саме архівної виписки Державного архіву Донецької області, від 31 липня 2019 року № 624/01-22, зі списку обраних депутатів по багатомандатному виборчому округу до протоколу Дебальцівської міської виборчої комісії м. Дебальцеве Донецької області про результати виборів депутатів Дебальцівської міської ради по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року, слідує, що ОСОБА_1 , директор ОКП «Донецьктеплокомуненерго», дійсно був обраний депутатом по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року. З посвідчення, виданого головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 на ім`я позивача, як депутата Дебальцівської міської ради, також видно, що його було видано 13 грудня 2010 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивач дійсно був обраний депутатом Дебальцівської міської ради по багатомандатному виборчому округу від 03 листопада 2010 року, у зв`язку із чим, він був депутатом всього чотирьох скликань міських рад міст обласного значення в Україні та в колишній Українській РСР, та на момент звернення до відповідача із заявою про встановлення надбавки за особливі заслуги перед Україною - 05.07.2019 року, мав право на надбавку до пенсії, згідно із пунктом 7 статті 1 Закону № 1767-ІІІ.

Суд зазначає, що посвідченням № 18 депутата міської ради, яке було видано 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 ОСОБА_1 як депутату Дебальцівської міської ради не містить відомостей про скликання та термін обрання позивача депутатом, разом з тим, а ні Закон України «Про пенсійне забезпечення», а ні Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а ні Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, а ні Закон України від 01.06.2000 року № 1767-ІІІ "Про пенсії за особливі заслуги перед Україною", що є спеціальним, таких вимог до відповідних документів не передбачає.

При цьому, як вже зазначалося вище, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Разом з тим, суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження.

Враховуючи наведене, з урахуванням представлених суду письмових доказів, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності своїх дій під час здійснення відмови позивачеві в призначенні надбавки за особливі заслуги перед Україною.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач, користуючись, зокрема, наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різних способів та засобів для дотримання своїх зобов`язань, протиправно не врахував під час вирішення питання про призначення позивачеві надбавки за особливі заслуги перед Україною, посвідчення № 18 депутата міської ради, видане 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 ОСОБА_1 як депутату Дебальцівської міської ради, а також архівну довідку Державного архіву Донецької області, від 25.06.2019 року № 509/01-22, у зв`язку із чим, рішення відповідача про відмову в призначенні позивачеві надбавки за особливі заслуги перед Україною, є протиправним, та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсійних виплат та визначення підстав, за яких вони призначається, або приймається рішення про відмову в їх призначенні, суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 05 липня 2019 року про призначення надбавки за особливі заслуги перед Україною, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про призначення позивачеві надбавки за особливі заслуги перед Україною посвідчення № 18 депутата міської ради, видане 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 як депутата Дебальцівської міської ради, та архівної довідки Державного архіву Донецької області, від 25.06.2019 року № 509/01-22.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про особливі заслуги перед Україною», з 25.06.2019 року, задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з призначення та розрахунку пенсійних виплат, та задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання до дискреційних повноважень пенсійного органу, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 3 зазначеної статті, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем був сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с. 3).

Таким чином, враховуючи, що позов судом задоволений частково, виходячи з вимог пропорційності, суд приходить до висновку, що з відповідача, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі - 512,27 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 85113, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, буд. 25, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Про відмову в призначенні надбавки за особливі заслуги перед Україною від 12 липня 2019 року.

Зобов`язати Костянтинівсько-Дружківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 липня 2019 року про призначення надбавки за особливі заслуги перед Україною, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про призначення ОСОБА_1 надбавки за особливі заслуги перед Україною посвідчення № 18 депутата міської ради, видане 13 грудня 2010 року головою Дебальцівської міської ради ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 як депутата Дебальцівської міської ради, та архівної довідки Державного архіву Донецької області, від 25.06.2019 року № 509/01-22.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 85113, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, буд. 25, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 512 (п`ятсот дванадцять) грн. 27 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 04 листопада 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров