Справа № 400/2765/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2765/19
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Турецької І.О.,

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Галини Володимирівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до голови Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В., в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо повідомлення про результати розгляду пропозицій, викладених у зверненні від 26 червня 2019 року, у термін встановлений ст.20 Закону України «Про звернення громадян»;

- зобов`язати повідомити про результати розгляду пропозицій викладених у зверненні від 26 червня 2019 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у відкритті провадження відмовлено, на підставі п.2 ч.1 ст.170 КАС України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що Миколаївський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, оскільки суд констатує неможливість встановлення в іншій (новій) справі фактів вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень, шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) за правилами будь-якого судочинства.

При цьому суд першої інстанції посилався на аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 листопада 2018 року (провадження №14-399цс18), а також від 20 березня 2019 року (провадження №14-655цс18), які в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначає про порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та, як наслідок, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що висновок суду про те, що відповідачем у справі є суддя не відповідає обставинам справи.

На його думку, суд є однією з гілок державної влади, а голова суду посадовою особою, а тому при застосуванні ст. 14 Закону України «Про звернення громадян», голова суду зобов`язана повідомити скаржника про результати розгляду його пропозицій. Понад те, голова суду проводить прийом громадян з питань організації роботи суду і розглядає письмові звернення громадян з питань організації роботи суду.

Апелянт зауважує, що неотримання повідомлення про результат розгляду його звернення, стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав, що встановлені в ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що 26 червня 2019 року ОСОБА_2 звертався до голови Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. з пропозиціями вжити заходи для підвищення кваліфікації суддів вказаного суду, забезпечити направлення на курси підвищення кваліфікації суддів та стажування у досвідчених суддів. При цьому, просив повідомити його письмово про прийняте рішення за результатом розгляду пропозицій (а.с.11).

Питання діяльності суду та судді врегульовані, серед іншого, Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Правовий статус голів місцевих судів визначений статтею 24 Закону №1402-VIII, за якою голова місцевого суду: 1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; 2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду; 3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства; 4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ; 5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення; 6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду; 7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства; 8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду; 9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів; 10) здійснює інші повноваження, визначені законом. Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. У разі відсутності голови місцевого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення - заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду - суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституцією України, права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюється Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР(далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно статті 14 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Пропозиції (зауваження) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 7 ч.1 ст.4 КАС України встановлено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм чинного законодавства вбачається, що відповідач є посадовою особою державного органу, яка представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив позивачу у відкритті провадження у справі щодо звернення до суду з позовом до голови Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В., на підставі того, що заявлені позовні вимоги за приписами чинного законодавства не підлягають судовому розгляду за правилами як адміністративного, так і за правилами будь-якого іншого судочинства, так як вказана особа здійснює владні управлінські функції державного органу, а тому, з урахуванням вимог ст.2 КАС України, вирішення позовних вимог щодо бездіяльності суб`єктів владних повноважень покладено саме на суди адміністративної юрисдикції.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції практики Верховного Суду викладеної у постановах від 21 листопада 2018 року (провадження № 14-399цс18), а також від 20 березня 2019 року (провадження № 14-655цс18), оскільки у вказаних справах позовні вимоги стосуються протиправності дій судді при винесенні рішення у справі, а не голови місцевого суду щодо визнання його бездіяльності протиправною як суб`єкта владних повноважень.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на п.2 ч.1 ст.170 КАС України, оскільки даний пункт передбачає відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Однак, така умова для відмови у відкритті провадження у справі відсутня.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

З тексту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо витікає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

За змістом частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року задовольнити.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Галини Володимирівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Справу направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 06.11.2019 року.