Справа № 440/2017/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 р.Справа № 440/2017/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Супрун Є.Б., м. Полтава) від 10.07.2019 року по справі № 440/2017/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладене в протоколі засідання Комісії від 25.01.2019 №6 про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; зобов`язати відповідача здійснити повторний розгляд його звернення з урахуванням всіх об`єктивних обставин та скласти відповідний висновок про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 і направити його до Департаменту фінансів Міноборони для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у визначеному законодавством розмірі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що що при зверненні із заявою про виплату одноразової грошової допомоги ним були подані усі необхідні документи, передбачені пунктом 11 Порядку № 975. Незважаючи на це, Міноборони безпідставно відмовило в призначенні одноразової грошової допомоги з мотивів встановлення інвалідності понад 3-місячний термін після закінчення військових зборів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року по справі № 440/2017/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08.06.1986 по 02.09.1986 був призваний на військові збори, де брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0482706 від 07.09.2015 під час первинного огляду ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності з 03.09.2015 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 28).

У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 3282 від 08.09.2015) зазначено, що захворювання сержанта у відставці ОСОБА_1 , 1960 р.н., пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 15).

Позивач звернувся із заявою від 08.05.2018 до Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності (захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС), з метою отримання одноразової грошової допомоги.

Листом Полтавського ОВК від 29.05.2018 № 12/1152 позивача повідомлено про те, що він не має права на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки інвалідність позивачу встановлена понад тримісячний термін після закінчення зборів (збори в період з 08.06.1986 по 02.09.1986, інвалідність встановлена 03.09.2015). Крім того, зазначено, що відповідно до довідки УПСЗН Автозаводського району Кременчуцької міської ради від 10.05.2018 № 37 позивач отримав компенсацію, передбачену Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у листопаді 2015 року у розмірі 284,40 грн.

Не погодившись з таким рішення Полтавського ОВК, позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2018 у справі №816/2074/18 позов ОСОБА_1 до Полтавського ОВК про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною та скасовано відмову Полтавського ОВК у складанні висновку щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, яка оформлена листом від 29.05.2018 № 12/1152. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 скласти висновок за заявою ОСОБА_1 від 08.05.2018 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до вимог статей 16, 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 та направити такий висновок на розгляд Міністерства оборони України (а.с. 12-14).

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2018 у справі № 816/2074/18 Полтавським ОВК був направлений висновок до Департаменту фінансів Міноборони від 26.10.2018 № 12/2584 (а.с. 26).

Протоколом № 6 засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат від 25.01.2019, затвердженого т.в.о. Міністра оборони І.Руснак 27.01.2019, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки йому інвалідність встановлено понад 3-х місячний строк після звільнення зі служби. Крім того, згідно з довідкою, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Автозаводської районної ради від 18.10.2018 №79 ОСОБА_1 отримав компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачену Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 10).

Не погодившись з висновками Міноборони щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки чинним законодавством України не передбачено підстав для виплати одноразової грошової допомоги військовозобов`язаним призваним на навчальні (спеціальні) збори у разі встановлення інвалідності після спливу трьохмісячного строку після закінчення зборів, на які останнього було призвано, а також у випадку отримання грошових допомог чи компенсацій за іншими нормативно-правовими актами, підстави для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом № 6 від 25.01.2019, відсутні.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано та не досліджено той факт, що з моменту призову для проходження військових зборів позивач був зарахований до складу військової частини, на нього повністю розповсюджувалася дія військових Статутів, відповідного законодавства, та згідно всіх архівних даних він був військовослужбовцем. Вказав, що для правильного вирішення спору суд мав би застосовувати положення саме п. 4 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не п. 6 ст. 16 цього Закону, оскільки Центральною військово-лікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця остаточно було встановлено зв`язок його захворювання з виконанням обов`язку військової служби лише протоколом № 3282 від 08.09.2015 р. Зазначив, що закон чітко вказує на те, що одноразова грошова допомога виплачується за вибором особи, але відповідач не надав суду доказів того, що позивач мав такий вибір, а точніше що йому такий вибір був наданий відповідними структурами, які опікуються соціальним забезпеченням інвалідів та їх сімей. Апелянт також вказав, що право на отримання соціальних гарантій особам, які мають подібний до нього статус, на цей час закріплене рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 25.04.2019 р. у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Положеннями ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Предметом спору у цій справі фактично є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю ІІ групи.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час встановлення позивачу групи інвалідності), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час встановлення позивачу групи інвалідності), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві.

Згідно з ч. 7 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час встановлення позивачу групи інвалідності), якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.

Відповідно до абз. 1 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали особами з інвалідністю внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Згідно зі ст. 60 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які мають одночасно право на інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України, надаються за їх вибором пільги та компенсації відповідно до одного із законів України.

Суд зазначає, що правова природа одноразової грошової допомоги полягає у наданні державою, крім основних видів соціального захисту передбачених ст. 46 Конституції України, права особі одноразово скористатися отриманням грошової суми коштів, як додатковою компенсацією за статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або іншим законом, зокрема, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Принцип правової визначеності у правовідносинах пов`язаних з отриманням одноразової грошової допомоги полягає у тому, що скориставшись таким правом, зокрема, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особа позбавлена можливості у майбутньому повторно претендувати на отримання такого ж виду соціальної допомоги, як одноразова грошова допомога відповідно до інших законів, зокрема, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно листа начальника Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 10.05.2018 № 37, позивачу в листопаді 2015 року було виплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю по ІІ групі інвалідності в розмірі 284,40 грн за ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с. 27)

Суд звертає увагу на те, що позивач отримав одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров`ю, виплачену відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відтак, додаткове отримання ним одноразової грошової допомоги за Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не є можливим.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.04.2019 у справі 822/975/18.

Посилання апелянта на те, що відповідними державними органами, до повноважень яких належить здійснення нарахування та виплати одноразової допомоги не пропонувалося отримання такої допомоги на підставі вказаних вище законів є безпідставним, оскільки позивачем на власний розсуд, тобто з правом вибору, реалізовано право на отримання такої допомоги на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а чиним законодавством такого зобов`язання (пропонувати отримання одноразової допомоги за тим чи іншим законом) для відповідних органів не передбачено.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 у період з 08.06.1986 по 02.09.1986 був призваний на військові збори, де брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № 61610.

Колегія суддів вважає, що оскільки, з моменту закінчення зборів (02.09.1986) до моменту встановлення позивачу інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (03.09.2015), минуло більше, ніж три місяці, то підстави для призначення йому одноразової грошової допомоги відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 17.10.2019 у справі 285/1206/17.

Що стосується посилання апелянта на те, що суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин приписи п. 4 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не п. 6 ст. 16 цього Закону є безпідставними, оскільки протоколом № 6 засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат від 25.01.2019 позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової допомоги з посиланням саме на п. 6 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Рішення з приводу відмови у призначені одноразової допомоги на підставі п. 4 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідачем не приймалося.

Доводи апелянта про те, що, беручи участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, він був у статусі військовослужбовця, оскільки був зарахований до складу військової частини, на нього повністю розповсюджувалася дія військових Статутів, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Примітка до ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відносить до військовослужбовців різного роду осіб, причетних до військової служби, в тому числі і військовозобов`язаних лише для цілей цього Закону, зокрема, з метою визначення осіб, які належать до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Між тим, ст. 40 вказаного Закону не ототожнює поняття військовозобов`язані та військовослужбовці.

Визначення вжитих у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» понять військовозобов`язаний, резервіст, військовослужбовець, розкрито у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу», який також їх не ототожнює (ч. 9 ст. 1)

Відтак помилковим є твердження позивача про те, що перебуваючи в статусі військовозобов`язаного під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, він відносився до військовослужбовця, а тому він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічний підхід до застосування наведених вище правових норм висловлено у постанові Верховного Суду від 15.03.2019 ( справа 823/2144/17).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Що стосується посилання апелянта на те, що право на отримання соціальних гарантій особам, які мають подібний до нього статус, на цей час закріплене рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 25.04.2019 р. у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19), суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019 року у справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), словосполучення "дійсної строкової", яке міститься у положеннях частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796XII зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.

Згідно вказаного рішення, словосполучення "дійсної строкової", що міститься в положеннях частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796XII зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, визнане неконституційним, втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З наведеного вище вбачається, що вказане рішення Конституційного Суду України № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019 року у справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19) підлягає застосуванню під час вирішення правовідносин з приводу обчислення пенсії особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не стосується питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги, що встановлена ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чи виплати одноразової компенсації, що передбачена ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апелянта висновків суду першої інстанції, з вищенаведених підстав, не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року по справі № 440/2017/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року по справі № 440/2017/19 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року по справі № 440/2017/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 04.11.2019 року