Справа № 160/6656/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 року Справа № 160/6656/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
16.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №14/я-07 від 11.01.2019 року про відмову в відновленні виплати раніше призначеної позивачу пенсії згідно Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії згідно Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з війсь кової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 22.01.2016 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зробити перерахунок пенсії позивача у відповідності до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 22.01.2016 року;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача заборгованість пенсійних забезпечення за весь період зупинення виплат, починаючи з моменту припинення і по сьогоднішній день з урахуванням індексації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином України та Ізраїлю, перебуває на пенсійному обліку, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон та матеріалами пенсійної справи. У червні 2012 року Пенсійним фондом позивачу було призначено пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб." Вказав, що у зв`язку з виїздом 22.01.2016 року на постійне місце проживання до Ізраїлю, позивачу була виплачена пенсія за шість місяців вперед, і подальша виплата пенсії Пенсійним фон дом була припинена. Зауважив, що з вини відповідача позивач не отримував пенсійне забезпечення більше ніж три роки.
Через свого представника позивач звернувся із заявою до відповідача про відновлення йому пенсії, проте відповідачем було зазначено про відсутність правових підстав для поновлення пенсії.
Позивач вважає, що бездіяльність відповідача грубо порушує його конституційні права і свободи, позбавляє законного права отримувати своєчасно винагороду за працю. При цьому, Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року адміністративний позов був залишений без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
18.10.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Зокрема, з посиланням на ст.ст. 122, 123 КАС України, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначає, що вимоги позивача підлягають залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Зазначив, що відповідно до статті 62 Закону № 2262-ХІІ, пенсії, призначені в Україні до виїзду на постіне місце проживання за кордон, вилачуються в порядку, встановленому Законом України №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №105 8- IV).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1058-ІV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постіне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постіного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Зауважив, що між Україною та державою Ізраїль не було підписано міжнародного договору.
Звернув увагу на те, що Рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 положення пункту 2 частини першої статі 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058, визнано такими що не відповідають Конституції України (неконституційними). Відповідно рішення Конституційного суду України про визнання окремих положень закону неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність. Положення пункту 2 частини першої статі 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», втратили свою чинність 07.10.2009 року.
Крім того, в резолютивній частині вказаного рішення Конституційний суд України зазначає про необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.
Проте змін до законодавства внесено не було як і не передбачено порядку поновлення пенсії без міжнародного договору, тому, на думку відповідача, у Головного управління відсутні підстави на поновлення пенсії громадянину держави Ізраїль.
Стосовно проведення перерахунку та виплати пенсії позивачу з урахуванням індексації, відповідач у відзиві зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.
Згідно із ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Абзацом 9 п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 передбачено, що у разі коли особа працює та отримує інший грошовий дохід, в першу чергу індексується оплата праці.
Положеннями п. 9 вищевказаного Порядку № 1078 визначено, що працюючим пенсіонерам в першу чергу індексується сума оплати праці.
Відповідач зауважив, що на підтвердження факту не працевлаштування позивач не звертався з будь-якими заявами до Головного управління, до суду також не надав такі докази, та з огляду на постійне місце проживання позивача у державі Ізраїль, Головне управління позбавлено можливості перевірити факт не працевлаштування позивача.
За таких обставин, відповідач вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні пенсії позивача правомірними, оскільки Головне управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянин України та Ізраїлю, персональний номер - НОМЕР_1 , перебуває на пенсійному обліку, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон та матеріалами пенсійної справи. Отримував виплати згідно Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262- XII).
До виїзду за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
22.01.2016 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.
Як було зазначене позивачем, починаючи з 22.01.2016 року і станом на сьогоднішній день, позивач призначеної по закону пенсії не отримує.
17.12.2018 року позивач через свого представника звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відновлення йому пенсії, яку він отримував згідно норм пенсійного законодавства, проте після виїзду до Ізраї лю виплата пенсійних коштів була зупинена, а тому, в заяві просив поновити виплату пен сійного забезпечення відповідно до норм чинного законодавства та повернути заборгова ність пенсійних виплат за весь період зупинення виплат, починаючи з моменту припинен ня і по сьогоднішній день.
15.01.2019р. позивачем отримано від відповідача лист №14/я-07 від 11.01.2019 р., в якому Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зокрема, повідомило позивача про те, що на підставі заяви позивача від 22.01.2016 р., йому припинена виплата пенсії відповідно до Закону України від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та де яких інших осіб" у зв`язку з переїздом до Ізраїлю.
Одночасно Пенсійний фонд повідомив, що згідно із статтею 62 Закону № 2262- ХІІ, пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, випла чуються в порядку, встановленому Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі-Закон № 1058-ІV). Стат тею 51 Закону № 1058-ІV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути ви плачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордо ном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором Укра їни, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії, позивач через свого представника звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.
Правомірність дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати позивачу раніше призначеної з 22.01.2016 року пенсії є предметом спору, переданого на вирішення суду.
По суті позовних вимог суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46 Конституції України).
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до ст. 51 Закону №1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-15, особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця. Частина 2 ст. 2 цього Закону передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що з наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Отже, право громадянина на виплату пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Суд звертає увагу, що жодних підстав для відмови у поновленні виплати пенсії відповідачем в листі від 11.01.2019 року, крім того, що між Україною та державою Ізраїль не було підписано міжнародного договору, не наведено.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач за своєю трудовою діяльністю отримав право на призначення пенсії за віком в Україні, а тому має право на пенсію, виплату якої було припинено, в зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсії як громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон.

Частиною першою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Відтак, права позивача належать захисту саме з дати звернення його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 17.12.2018, а не з 22.01.2016 року.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 справа № 752/10522/16-а, в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 552/1380/17.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Виплата пенсії позивачу ще не поновлена, і, відповідно, заборгованість по ній ще не нарахована.

Отже, питання щодо проведення індексації пенсії та компенсації втрати частини пенсії може бути вирішено судом лише з разі їх не проведення органом Пенсійного фонду України після поновлення виплати пенсії та нарахування заборгованості по ній, чого поки не відбулося.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 у справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17.

Захист непорушених прав на майбутнє, про що просив позивач в цій частині, не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, які визначені ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровсь кій області на користь позивача заборгованості пенсійних забезпечень за весь період зупинення виплат, починаючи з моменту припинення і по сьогоднішній день з урахуванням індексації - відсутні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 24.04.2018р. №646/6250/17, адміністративне провадження №К/9901/2128/18) на підставі аналізу положення частини першої статті 99 КАС України (з 15.12.2017 положення ст.122 КАСУ) в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врахував, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а тому у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум її складових, може бути подано без обмеження шестимісячним строком.

У вказаній постанові суд зазначив, що відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; а нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень. Оскільки судами встановлено, що припинення нарахування та виплати пенсії позивачу є протиправною дією суб`єкта владних повноважень, то відповідно до спірних правовідносин застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Натомість спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян України є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (стаття 46 Закону).

Приписами ч.5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 11.01.2019 року, суд зазначає, що зазначене рішення відповідачем не приймалось, а лише зазначалась позиція відповідача по спірному питанню у вказаному листі.

З урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати позивачу раніше призначеної пенсії, відтак, позовні вимоги вважає такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України , при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи часткове задоволення адміністративного позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме, судового збору у розмірі 384,20 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з дня звернення із відповідною заявою, тобто, з 17.12.2018 року, з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 384,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник