Справа № 826/5497/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 листопада 2019 року № 826/5497/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку, -

прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення ФОП ОСОБА_1 з 01.04.2013 з реєстру платників єдиного податку;

визнати протиправними дії відповідача стосовно визнання діяльності ФОП ОСОБА_1 по здачі в оренду електронного обладнання - цифрових портів (КВЕД 77.39), як ліцензійного виду діяльності.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги протиправністю рішення відповідача та хибністю висновків, викладених в акті перевірки на підставі якого прийнято оскаржуване рішення.

Відповідач проти позову заперечував з підстав викладених в письмових запереченнях, зокрема вказує, що протягом перевіряємого періоду позивач здійснював діяльність, передбачену статтею 42 Закону України «Про телекомунікації», яка підлягає ліцензуванню та відповідно до п.п.298.2.3. п.298.2 ст.298 Податкового Кодексу не дає право застосовувати спрощену систему оподаткування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 17.08.2017 суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 06.11.2019 замінено відповідача у справі на Головне управління ДФС у м. Києві.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на підставі Державної реєстрації за № 0024517 від 04.02.2010, взятий на облік як платник податків в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у місті Києві з 19.06.2013 р. та з 01.07.2013 р. на спрощеній системі оподаткування фізичних осіб-підприємців.

У період з 08.11.2016 по 14.11.2016 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року, наказу № 685, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведена позапланова документальна невиїзна перевірка ФО- ОСОБА_2 (і.п.н. НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 22.08.2016.

За результатами перевірки складено Акт документальної позапланової невиїзної перевірки ФО- ОСОБА_2 (і.п.н. НОМЕР_1 ) № 10683/26-52-13- 06/ від 21.11.2016.

Згідно висновків Акту, встановлено порушення позивачем податкового законодавства, а саме:

п. 291.4 ст.291, п.291.5 ст. 291, п. 293.4 ст.293 ,п.п.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ із змінами і доповненнями, ФОП ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, у зв`язку з чим реєстрація платника єдиного податку підлягає анулюванню з 01.04.2013;

п.п. 296.1.1 п. 296.1 ст. 296, п. 291.5 ст.291, п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст.298, п.299.11 ст. 299, п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.164.1 ст.164, п.177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року2755-VI із змінами і доповненнями ФОП ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування та з 01.04.2013 р. не застосовано сплату інших податків і зборів, не подано податкові декларації про майновий стан і доходи за період 2013р., 2014р., 2015р.;

п. 10 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» за №1775-III від 01.06.2000р зі змінами та доповненнями, п. 8 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р.№222-VIIІ із змінами та доповненнями, ФОП ОСОБА_1 здійснюється діяльність у сфері телекомунікацій без придбання відповідних ліцензій.

12.04.2017 позивач отримав Рішення № 328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення з реєстру платників єдиного податку.

Відповідно до вказаного рішення, підставою для анулювання свідоцтва є виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку вимог глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України (п. 299.11, ст. 299 Податкового кодексу України).

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним та таким, що прийнято на підставі хибних висновків податкового органу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги таке.

Згідно ст. 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Діяльність органів та посадових осіб органів Державної фіскальної служби регулює Податковий Кодекс України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ.

Так, контролюючим органом під час проведення позапланового заходу встановлено порушення позивачем п.291.5. ст. 291 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями п. 7 ст. 42 Закону України «Про телекомунікації» № 1280-IV від 18.11.2003р., п. 10 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» за №1775-ІІІ від 01.06.2000р. зі змінами та доповненнями, п. 8 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. №222-VIII із змінами та доповненнями та неправомірного використання спрощеної системи оподаткування з 01.04.2013 р.

Як слідує з акту перевірки та наданих позивачем первинних документів, у перевіряємому періоді, позивач здійснював діяльність щодо здачі в оренду електронного обладнання-цифрових портів (КВЕД 77.39), що є частиною цифрової мережі, орендованої у її власників.

З метою забезпечення технічного обслуговування та функціонування мережі позивачем укладено договір з TOB «Контент Делівері Нетворк», яке має ліцензії оператора телекомунікацій з обслуговування та експлуатації цифрових мереж. Згідно договору наявного у матеріалах справи № КДН-371-КАЛ від 01.10.2014 р. TOB «Контент Делівері Нетворк» надавав Позивачу у перевіряємому періоді послуги з технічного обслуговування та експлуатації цифрової мережі.

Відповідно до умов укладених договорів, TOB «Контент Делівері Нетворк» на платній та договірній умові виконує для Замовника - ФОП ОСОБА_1 ряд робіт по технічному обслуговуванню та експлуатації мережі, а також забезпечує підтримку в робочому стані обладнання та мережі Замовника, налаштування обладнання та ряд інших робіт.

Як зазначає у позовній позивач, та підтверджується наданими доказами, у власній господарській діяльності він використовує орендовану мережу, на підставі укладених договорів оренди цифрової кабельної мережі з власниками мереж. Згідно умов даних договорів, які наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 29,33), Позивач отримав у платне, строкове користування частину цифрової кабельної мережі, в тому числі технічне обладнання, що розташоване на ній.

Позивач, використовуючи орендовану цифрову мережу, на підставі публічного договору - оферти, надавав кінцевим споживачам послуги оренди електронного цифрового порту, що являється технічним устаткуванням та складовою частиною обладнання орендованої цифрової мережі.

Суд критично ставиться до посилань податкового органу, щодо неможливості врахування при перевірці умов договору оренди цифрових мереж та протиправності його укладення з огляду на предмет - «цифрові мережі». При оцінці дій суб`єкта владних повноважень суд керується ст. 20 Податкового кодексу України, відповідно до якої податковий орган не наділений повноваженнями здійснювати аналіз чинності договорів суб`єктів господарювання, у тому числі визнавати їх недійсними. Вказаний помилковий підхід контролюючого органу привів до не врахування вказаних договорів під час проведення контрольного заходу, тобто до не повного з`ясування обставин під час проведення перевірки.

Крім того, відповідачем зроблений висновок про те, що за допомогою орендованого «цифрового порту» позивач здійснював передавання, приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах, спрямованих на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій. При цьому податковий орган знову вийшов за межі наданої компетенції та вдався до аналізу технічної складової діяльності позивача.

На думку податкового органу, позивачем фактично надавались послуги з ліцензованого виду діяльності, а саме з підключення до телекомунікаційної мережі кабельного телебачення та мережі інтернет, доступу до мережі Інтернет, послуги експлуатації телекомунікаційних мереж, що забезпечує абоненту можливість з`єднання кінцевого абонента з мережею Інтернет за допомогою телекомунікаційної мережі, отриманої від контрагентів, яким згідно виписок банку перераховувались кошти з призначенням платежу «за послуги» та які мають заявлені КВЕД 61.1 та 61.9. (арк.9 Акту).

Суд відхиляє вказані висновки контролюючого органу, зважаючи на таке.

Згідно п.7 статті 42 Закону України «Про телекомунікації» ліцензуванню підлягають такі види діяльності у сфері телекомунікацій:

надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку: місцевого; міжміського; міжнародного;

надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку: місцевого; міжміського; міжнародного;

надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку;

надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле - і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.

Перелік зазначених видів діяльності згідно вищевказаного Закону є вичерпним.

Суд звертає увагу, що дослідженими в Акті перевірки документами (договорами, банківськими виписками позивача) господарські операції які здійснювалися позивачем в перевіряємому періоді не зазначені серед виду послуг, які передбачені в п.7 ст. 42 Закону України «Про телекомунікації».

Крім того, позивачем під час перевірки надано письмові пояснення, в яких зазначено те, що він здійснює діяльність у сфері надання в оренду інших машин, устаткування та товарів (КВЕД 77.39), а саме здавання в оренду електронного обладнання - цифрові порти. Вказані пояснення податковим органом проігноровані.

Крім того, викладені в Акті висновки та порядок дослідження матеріалів при проведенні податкової перевірки не відповідають вимогам п.5 розділу № 2 Наказу Міністерства Фінансів України № 727 від 20.08.2015 року «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами», якого «факти виявлених порушень законодавства, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів».

Положення договору оренди цифрового порту № 14.371-ККЛ від 01.04.2014 (т.1 а.с. 29) не передбачають надання позивачем послуг доступу до мережі Інтернет, інших телекомунікаційних послуг кінцевому споживачу (абоненту) або здійснення технічного обслуговування або експлуатації телекомунікаційних мереж на користь третіх осіб.

Крім цього, в Акті перевірки відповідач не навів доказів про визнання відповідними судами (цивільним або господарським) договору оренди цифрового порту недійсним або удаваним.

Як наслідок ігнорування укладеного договору, всупереч вимогам вищевказаного Наказу відповідачем не були досліджені первинні документи позивача по взаємовідносинах з контрагентами, зазначених в акті перевірки, які б підтвердили або спростували його висновки.

Слід заначити, що Законом України «Про телекомунікації» чітко визначено перелік послуг, що підлягають ліцензуванню. Ст. 42 Закон України «Про телекомунікації» не містить положень стосовно ліцензування таких послуг, як послуги з підключення до мережі інтернет, надання доступу до мережі інтернет.

Крім того, позивач не є провайдером в розумінні закону. Визначення вказаного поняття також відображено в Законі України «Про телекомунікації».

Оцінюючи діяльність позивача стосовно надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж споживачам відповідач мав керуватися визначенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (далі- НКРЗІ) - єдиного державного органу державного регулювання у сфері телекомунікацій.

Під послугами з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, розуміється вид діяльності з надання послуг доступу до Інтернету та/або з технічного обслуговування та експлуатації власних телекомунаційних мереж, мереж ефірного теле- та радіомовлення, проводового радіомовлення, телемереж, ця діяльність не підлягає ліцензуванню, визначеному частиною сьомою статті 42 Закону, а необхідність отримання ліцензії на вказаний вид діяльності відсутня (Роз`ясненням НКРЗІ, розміщене на офіційному сайті http://nkrzi.gov.ua за адресою http://nkrzi.gov.ua/index.php?r-site/index&pg-51&language=uk).

Відтак, слід дійти висновку, що ліцензуванню підлягають лише послуги з технічного обслуговування та експлуатації, які надаються сторонньому оператору/ провайдеру телекомунікацій по обслуговуванні їхньої власної мережі. Вказана норма також закріплена в ряді нормативно- правових актів, а саме:

1) згідно додатку № 5 до Рішення НКРЗІ від 01.11.2012р. № 560 «Про затвердження Порядку ведення реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій» затверджено перелік видів діяльності у сфері телекомунікацій, що здійснюються операторами, провайдерами телекомунікацій, відповідно до якого послуги по експлуатації та обслуговуванню телекомунікаційних мереж надаються провайдеру виключно оператором телекомунікацій. Відповідно і в реєстр операторів/провайдерів, при здійсненні реєстрації провайдера телекомунікацій вноситься інформація та дані про Договір про надання послуг з експлуатації та технічного обслуговування, на підставі якого оператор телекомунікацій надає провайдерові телекомунікацій право на користування телекомунікаційними мережами оператора.

2) п.157 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., встановлено, що послуги з технічного обслуговування і експлуатації телемереж надаються провайдерові програмної послуги на підставі договору між ним та оператором телемереж, який має ліцензію на право надання послуг з технічного обслуговування і експлуатації телемереж, видану НКРЗІ.

Тобто згідно вищезазначених нормативно-правових актів, послуги з експлуатації та технічного обслуговування телекомунікаційних мереж не можуть надаватися абонентам - кінцевим споживачам, вказані послуги можуть надаватися виключно провайдеру телекомунікацій оператором.

Аналізом наведених вище нормативних актів відповідач не провів та на підставі власних суб`єктивних тверджень та за змістом Ухвали Шевченківського суду про призначення позапланової податкової перевірки ФОП ОСОБА_1 дійшов хибного висновку про порушення Позивачем умов перебування на спрощеній системі (здійснення ліцензійних видів діяльності без отримання ліцензії).

На користь зазначеного висновку суду свідчить також і те, що види послуг, які відповідач визначив, як приховану послугу, не входять до переліку послуг, що підлягають ліцензуванню згідно Закону України «Про телекомунікації».

Заслуговує на увагу той факт, що у зв`язку з не повним дослідженням податковим органом первинних документів позивача та не здійсненням перевірки надходження коштів на рахунки позивача від третіх осіб, податковим органом зроблений хибний висновок про отримання доходу від TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані», які здійснювали прийом і організовували рух коштів, та не досліджено обставини для визначення суб`єкта надання послуг кінцевим споживачам, що є визначальним для висновків по порушенню сформульованому в акті.

Відтак, висновки викладені в Акті, стосовно здійснення позивачем прихованої ліцензійної діяльності не знайшли свого документального підтвердження.

Щодо порушення п. 291.4 ст.291, п. 293.4 ст.293 , п.п.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року№2755-VI змінами і доповненнями, неправомірного переведення з 01.10.2013 р. Позивача з 2 групи спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.

В Акті відповідач визначив порушення п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, а саме отримання доходу від юридичних осіб - TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані» - неплатників єдиного податку - сторінка 10 Акту.

Відповідно до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за електронною адресою: https://nfp.gov.ua TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані» є фінансовими установами. Вищезазначені Товариства через свої відокремлені підрозділи та/або структурні одиниці, у т.ч. програмно-технічні комплекси самообслуговування, приймають від платників (споживачів) готівкові кошти як оплату за товари, роботи, послуги, що надає отримувач, та перераховують отримані платежі на поточний рахунок отримувача.

Відповідно до договору прийому платежів (т. 1 а.с 36) укладеного між Позивачем з TOB «Тріолан.Мані» та договору (Т.1 а .с. 29) укладеного з TOB «Ю Пі Сістем», вказані товариства приймають на себе зобов`язання здійснювати на користь ФОП ОСОБА_1 організацію та прийом платежів від споживачів на користь Замовника та від його імені.

Тобто зі змісту вказаних договорів вбачається, що Позивач не тільки не надавав послуг TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем», але й сам виступав замовником послуг з приймання платежів з подальшим зарахуванням на свій поточний розрахунковий рахунок. Відповідно висновок податкового органу, викладений в акті перевірки, щодо порушення позивачем п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, що виразилося в отриманні позивачем доходу від TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем», які не є платниками єдиного податку є хибним, оскільки такі кошти надходили від третіх осіб - отримувачів послуг (кінцевих споживачів). Відтак, TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем» лише організовували прийом платежів та рух коштів на рахунок позивача, визначений вказаними договорами та додатками до них. Вказані операції щодо суми та руху коштів від отримувачів послуг до ФО-П ОСОБА_1 під час проведення перевірки податковим органом взагалі не досліджувалося (шляхом перевірки надходжень коштів на рахунки ФО-П ОСОБА_1 , дослідженням виписок з банку, тощо), а суд позбавлений права оцінювати обставини, які не досліджувалися відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Отже, враховуючи вищевказане, висновки Акту про порушення позивачем абз. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями не знайшли свого підтвердження, отже, податковим органом рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку прийнято без достатніх на те підстав.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відтак, суд дійшов висновку, що висновки, викладені в акті документальної позапланової перевірки зроблені відповідачем необґрунтовано, без належних на те правових підстав та без повного дослідження обставин та документів, а відповідно винесене на його підставі оскаржене рішення № 328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення з реєстру платників єдиного податку, є безпідставним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання дій відповідача, про визначення його діяльності як ліцензійної, викладеної в Акті перевірки, суд зазначає, що висновки викладені в Акті не порушують право позивача, а наслідком вказаних дій є прийняття оскаржуваного рішення на підставі Акту, яке судом скасовано. Відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії-); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення ФОП ОСОБА_1 з 01.04.2013 з реєстру платників єдиного податку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ФО- ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот грн.) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві (код 39439980, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій