Справа № 464/9761/14-а
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10381/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання незаконною відмови, стягнення недоотриманої допомоги,-

суддя в 1-й інстанції - Чорна С.З.,

час ухвалення рішення 06.05.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 06.05.2019 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі заявник) звернувся до суду із заявою про зміну порядку і способу виконання рішення у справі № 464/9761/14-а шляхом стягнення з Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі відповідач) на користь ОСОБА_1 (далі позивач) щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 4 мінімальних заробітних плат в сумі 4782,00 грн.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.05.2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву державного виконавця про зміну способу виконання судового рішення.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, реальне виконання рішення суду можливе лише шляхом зміни способу його виконання, оскільки з 2015 року отримати присуджені судом кошти неможливо, що є порушенням гарантованих Конституцією прав особи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 06 травня 2019 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення її заяви.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що змінивши спосіб виконання постанови із зобов`язання виплатити допомогу на стягнення конкретної суми цієї допомоги, відбудеться фактична зміна постанови суду по суті, вийшовши при цьому за межі позовних вимог та вирішивши питання, що не були предметом дослідження судом при розгляді справи.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними з таких міркувань.

Судом встановлено, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 18.11.2014 року у справі № 464/9761/14-а визнано дії протиправними та зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у відповідності до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, з врахуванням виплачених сум. Постанова набрала законної сили, у встановленому законом порядку.

Відповідно до постанови державного виконавця від 22.11.2018 року ВП № 57740753, відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 464/9761/14-а виданого 05.05.2015 року та надано строк для добровільного виконання виконавчого листа протягом 10 робочих днів, про що письмово повідомити в цей самий строк державного виконавця.

Згідно з листа відповідача від 22.12.2018 року № 2603-вих-1546 щодо виконання постанови державного виконавця, повідомлено орган державної виконавчої служби про неможливість виконання вказаного виконавчого листа, оскільки фінансування заборгованості, яка є предметом стягнення, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Боржник просив уповноважений орган виділити кошти для подальшої виплати позивачу сум, вказаних у рішенні суду, однак цього зроблено не було.

У лютому 2019 року заявник звернувся до суду із заявою про зміну порядку і способу виконання рішення у справі № 464/9761/14-а шляхом стягнення на користь позивача присуджених судом сум.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 статті 6 цього Закону обумовлено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI.

За змістом ч.1 ст. 2 зазначеного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

У справі яка розглядається, спір виник щодо можливості змінити спосіб та порядок виконання постанови Сихівського районного суду м. Львова від 18.11.2014 року у справі № 464/9761/14-а.

Цією постановою суд зобов`язав відповідача провести перерахунок та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, з врахуванням виплачених сум.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов може містити як вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов`язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 124 Конституції України та статтею 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Встановлені судом обставини справи не дають підстав для висновку про неможливість виконання судового рішення, що відповідно до норм КАС України було б підставою для зміни способу і порядку його виконання, адже виплата нарахованих сум буде здійснена після надходження відповідних сум із державного бюджету.

Для відновлення порушеного права позивача судом було прийнято постанову про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату відповідних соціальних виплату, що відповідало заявленим позовним вимогам та принципу диспозитивності.

Змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов`язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення конкретної суми цих виплат, буде змінено постанову по суті.

Аналіз резолютивної частини постанови суду та синтез наведених процесуальних норм дають підстави зробити висновок про те, що зобов`язання, покладені на відповідача цим судом, є позовними вимогами як обраним судом видом захисту порушених прав позивача, які суд задовольнив.

За таких обставин заявник просив змінити не спосіб виконання постанови суду, а судове рішення по суті позовних вимог і вирішити позовну вимогу про стягнення коштів. Хоча в адміністративному судочинстві повноваження щодо зміни постанови суду в частині задоволення позовних вимог мають тільки адміністративні суди апеляційної та касаційної інстанцій.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви державного виконавця, оскільки зміна способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права. Отже, зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання суб`єктів владних повноважень здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що «захист порушеного права у судовому рішенні» і «спосіб виконання судового рішення» не є тотожними поняттями (процесуальними інститутами).

Вирішення питання про стягнення коштів як заборгованості невиплаченої допомоги, яка нарахована у разі виконання рішення адміністративного суду, відноситься до юрисдикції цивільних судів.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,311,312,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 06 травня 2019 року у справі № 464/9761/14-а без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року.