Справа № 813/4154/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8579/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Святецького В.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя - Коморний О.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 14 год. 04 хв. 26 червня 2019 року, повне судове рішення складено 05 липня 2019 року, у справі № 813/4154/17 за позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків,

В С Т А Н О В И В:

15.11.2017 Головне управління ДФС у Львівській області звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Тепловодосервіс» (далі Товариство), просило застосувати арешт коштів на рахунках Товариства, що знаходяться на рахунках платника податків у банківських установах.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 94 Податкового кодексу України не визначає послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів. Суд першої інстанції не встановив, що адміністративний арешт коштів платника податків є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків. Також зазначив, що непідтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків у судовому порядку не обмежує право податкового органу на звернення до суду про застосування арешту коштів на рахунках відповідача, але за умови наявності відповідних підстав, визначених Податковим кодексом України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, та не залежить від наявності рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків. Зазначив, що на час звернення позивача до суду вимоги позивача є законні та обґрунтовані, однак на час розгляду справи судом підстави заявленого позивачем позову перестали існувати, а відповідно у суду відсутні підстави для застосування до відповідача такого виняткового способу забезпечення виконання його обов`язків як застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках, оскільки обов`язок відповідача допустити до перевірки відсутній у зв`язку її проведенням щодо контрагента ТзОВ «Корпорація КРТ» та закінченням строку 1095 днів щодо НВ ТзОВ «Септор».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позов. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач відмовився від проведення документальної позапланової виїзної перевірки за наявності законних підстав для проведення такої, необхідних документів не надав. Скаржник вказує, що позов заявлено, коли відповідні перевірки проведено не було і не пропущено строк 1095 днів. Крім того, вказує, що у Податковому кодексі України відсутня заборона щодо проведення перевірки за періоди по яких минуло 1095 днів.

Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, зазначило, що на час розгляду справи вже проведена документальна позапланова невиїзна перевірка по взаємовідносинах з ТОВ «Корпорація КРТ», а по взаємовідносинах з НВ ТзОВ «Септор» за липень 2015 року вже минули строки давності, що не дає права проводити перевірку.

В судове засіданні 04.11.2019 учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 03.11.2017 №5248 наказано провести документальну позапланову виїзну перевірку ТOB «ЕНЕРГІЯ-ТЕПЛОВОДОСЕРВІС» по взаємовідносинах із ТзОВ «Корпорація КРТ» (37786903) за серпень-грудень 2016 року, січень 2017 року, НВ ТзОВ «Септор» (24562270) за липень 2015 року (а.с.8).

Відповідно до вказаного Наказу видано направлення на перевірку від 03.11.2017 №8761 щодо проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ «Енергія-Тепловодосервіс» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства (а.с.9).

03.11.2017 головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок у сфері послуг управління аудиту ГУ ДФС у Львівській області Варцабюк Наталією Богданівною складено акт недопуску до проведення документальної позапланової виїзної перевірки №581/13-01-14-13/35413749, відповідно до якого головним бухгалтером ТОВ «Енергія-Тепловодосервіс» () ОСОБА_1 відмовлено від допуску до перевірки в зв`язку з відсутністю підстав передбачених підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

Оскільки Товариство відмовилось від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення документальної позапланової виїзної перевірки за наявності, на думку контролюючого органу, законних підстав для проведення такої, необхідних документів для проведення перевірки не надало, Головне управління ДФС у Львівській області звернулось в суд з позовом про застосування арешту коштів на рахунках Товариства, що знаходяться у банківських установах.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Загальна процедура і підстави застосування адміністративного арешту органами державної податкової служби визначені статтею 94 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час звернення із позовом до суду, (далі - ПК України).

Визначення адміністративного арешту як виняткового способу забезпечення виконання обов`язків платника податків, наведене в пункті 94.1 статті 94 ПК України.

Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків є універсальними та визначені статтею 94 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу 2 підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 ПК України здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Відповідно до пункту 94.4 статті 94 ПК України арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Таким чином, на законодавчому рівні, положеннями норм податкового законодавства розрізненні правові поняття щодо арешту майна та арешту на кошти, що знаходяться в банківських установах платника податків.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що не зважаючи на те, що кошти є також складовою майна платника податків, в той же час арешт коштів на рахунку платника податків має свої особливості та відрізняється підставами для вчинення відповідних дій пов`язаних із встановленням певного виду обмеження щодо коштів, у вигляді арешту, а також можливим порядком застосування такого.

Обидва види арешту, розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів). В зв`язку з чим, має місце різна правова природа виникнення та регулювання цих предметів, які не можна вважати тотожними в межах спірних правовідносинах.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що у листопаді 2017 року ТОВ «Енергія-Тепловодосервіс» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 03.11.2017 № 5248. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.03.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018, вказаний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Львівській області від 03.11.2017 №5248.

Постановою Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 813/4376/17 (К/9901/55573/18) рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.03.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 скасовано, а у задоволенні позову відмовлено.

У вказаній справі Верховний Суд встановив правомірність прийняття ГУ ДФС наказу від 03.11.2017 № 5248 та зазначив, що з огляду на наявні в матеріалах справи письмові запити, суд не встановив їх невідповідність вимогам законодавства, що надавало б позивачу можливість не надавати відповідь на такі обов`язкові запити та відмовити у цьому. Вказано, що окремі дефекти запиту про надання інформації не впливають на обов`язок позивача надати всю необхідну інформацію за запитом, оскільки відсутність або неповнота посилань на конкретні джерела отримання податкової інформації не повинні розглядатися як підстава для визнання запиту таким, що не відповідає вимогам пункту 73.3 Податкового кодексу України, та, як наслідок, не повинні бути підставою для визнання наказу про проведення податкової перевірки протиправним.

Згідно з частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, законність підстав для проведення перевірки відповідача встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому відповідачем безпідставно відмовлено у допуску до перевірки з посиланням на відсутність підстав передбачених підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України (що зазначено у акті недопуску).

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 21.12.2018 № 7482 проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Енергія-Тепловодосервіс» () з питань формування даних податкового зобов`язання та даних податкового кредиту по взаємовідносинах із ТОВ «Корпорація КРТ» () за період 01.01.2015 по 30.09.2018, за результатами якої складено акт № 6/13-01-14-13/35413749 від 04.01.2019 та на підставі вказаного акта 30.01.2019 винесено податкові повідомлення-рішення № та №.

Отже період, зазначений у пункті 1 Наказу №5248 від 03.11.2017, на виконання якого відповідач не допустив позивача у 2017 році до перевірки, на час розгляду справи судом є перевіреним.

Окрім того, на час винесення Верховним Судом постанови від 05.03.2019 у справі №813/4376/17 (К/9901/55573/18), якою рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.03.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 скасовано, а у задоволенні позову відмовлено, минув термін в 1095 днів для проведення перевірки позивача згідно наказу №5248 від 03.11.2017 по взаємовідносинах із НВ ТОВ «Септор» (24562270) за липень 2015 року (а.с.8).

Так, відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, враховуючи, що позов у цій справі спрямований на застосування до відповідача виняткового способу забезпечення виконання його обов`язків, визначених законом, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час розгляду справи судом першої інстанції підстави заявленого позивачем позову перестали існувати.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що частиною 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Таким чином, з огляду на правовий зміст та аналіз наведених норм матеріального права у їх взаємному зв`язку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що законодавством чітко встановлена не тільки процесуальна можливість на звернення до суду з законодавчо визначеним предметом позову, що складає суть вимог, але і визначено додаткові підстави (умови), за яких існує правова можливість для задоволення таких вимог.

Комплексний аналіз положень підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України та статті 94 ПК України дозволяє суду апеляційної інстанції зробити висновок, що для звернення з позовними вимогами щодо накладення арешту на кошти платника податків, що знаходяться в банку, не допуск перевіряючих до перевірки не є самодостатньою правовою підставою для накладання арешту на кошти, які перебувають на рахунках відповідача, відкритих в банківських установах.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.08.2018 (справа №803/1153/17, №803/976/17), від 11.12.2018 (справа № 813/2197/17).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, враховуючи положення статті 2 КАС України, яким визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Головного управління ДФС у Львівській області.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності винесеного контролюючим органом податкового повідомлення-рішення, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/4154/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 05.11.2019