Справа № 120/3594/19-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

06 листопада 2019 р. Справа № 120/3594/19-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс Михайло Богданович перевіривши матеріали позовної заяви Державної установи «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України № 81» до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2019 року у Вінницький окружний адміністративний суд звернулись Державна установа «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України № 81» із позовом до Вінницької міської ради.

У позовній заяві позивачі просять: «визнати протиправним та скасувати рішення 41 сесії 7 скликання Вінницької міської ради «Про затвердження документації із землеустрою, передачу земельних ділянок в постійне користування, оренду, поновлення, припинення договорів оренди земельних ділянок та надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки несільськогосподарського призначення» від 31.05.2019 року № 1786 в частині, зазначеній у додатку № 3, а саме укладення договору оренди земельної ділянки, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського , б/н, площею 5,2333 га, кадастровий номер :01:124:0002, виданого 21.06.2019 року та затвердженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського, б/н, розроблений МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» на замовлення TOB «СХК «Вінницька промислова група» (ЄДРПОУ-33623350, юридична адреса м. Немирів, вул. Соборна, 226-А).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначили, що прийнявши рішення від 31.05.2019 року № 1786 орган місцевого самоврядування порушив норми законодавства та не врахував усіх обставин і, як наслідок, фактично унеможливив право державної установи «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№81)» на належне користування земельною ділянкою та розміщеною на ній прирейковою базою для забезпечення виконання покладених державою завдань.

При цьому, аргументуючи порушення своїх прав, позивачі зазначили, що земельна ділянка, яка оскаржуваним рішенням передана в оренду TOB «СХК «Вінницька промислова група», відповідно до розпорядження виконавчого комітету Вінницької обласної Ради народних депутатів від 06.10.1981 року № 424/р передана управлінню внутрішніх справ Вінницького виконавчого комітету під будівництво складської бази для поліпшення та прискорення вантажоперевезень, зменшення простоїв залізничного транспорту і централізовану доставку вантажів до установ ІВ-301/81 (державна установа Стрижавська виправна колонія (№81), ІВ-301/86 (державна установа Вінницька виправна колонія (№86), 1В-301/176 (державна установа Вінницька установа виконання покарань (№1), будівельного управління та відділу господарського забезпечення управління внутрішніх справ.

Позивачі також зазначили, що згодом, складська (прирейкова) база, наказом начальника управління внутрішніх справ від 14.10.1989 року № 235 передана на баланс установи ІВ- 301/81 (на сьогодні - державна установа «Стрижавська виправна колонія (№81) з присвоєнням інвентарного № 22 по обліку основних засобів.

При цьому, стороною позивача, як один із аргументів позовних вимог вказано, що земля, розташована під зазначеною базою виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради № 44 від 25.01.2006 року площею 6,7 га по вул. Тарногродського б/н за межами населеного пункту передана у постійне користування Стрижавській виправній колонії Вінницької області (№ 81).

Тому, на думку позивачів, зазначена земельна ділянка не могла бути використана Вінницькою міською радою для задоволення потреб сторонніх осіб (TOB «СХК «Вінницька промислова група»), що є підставою для визнання протиправним та скасування рішення від 31.05.2019 року № 1786 в оскаржуваній частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, суд виходить із таких мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (абз. 2 п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст.13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як випливає із норми ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Суд враховує, що у п. 22 Постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено із змісту позовної заяви, відповідач у справі (Вінницька міська рада) є органом місцевого самоврядування. Проте, із урахуванням трьох наведених вище критеріїв для розмежування судової юрисдикції, необхідно врахувати, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (наведений мотив узгоджується із правовим висновком, що міститься у п. п. 28 - 29 Постанови Велика Палата Верховного Суду від 4 вересня 2018 року справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).

Такий висновок узгоджується ще й із нормою ч. 1-2 ст. 2 ЦК України, в силу якої учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відтак, нормами Цивільного кодексу України передбачено, що орган місцевого самоврядування (суб`єкт публічного права) може бути учасником цивільних відносин.

Отже, сам факт участі Вінницької міської ради у спірних правовідносинах, попри статус відповідача як юридичної особи публічного права та органу місцевого самоврядування, не змінює їх правової природи та не вказує імперативно на публічно - правовий характер правовідносин.

Тому, визначальною ознакою для правильного вирішення питання щодо юрисдикційної належності цього спору є характер правовідносин, у яких виник спір, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулися позивачі.

Із змісту позовної заяви встановлено, що позивачі, мотивуючи позовні вимоги акцентують увагу суду на тому, що згідно п. 7 та 7.1 Додатку № 3 до рішення міської ради від 31.05.2019 року № 1786 (оскаржувана частина рішення), TOB «СХК «Вінницька промислова група» передано в оренду земельну ділянку площею 5,2333 га, кадастровий номер :01:124:0002, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського, б/н. На думку позивачів, зазначена у рішенні земельна ділянку не могла бути переданою іншій юридичній особі, оскільки перебуває у законному користуванні Стрижавської виправної колонії Вінницької області (№ 81).

Надаючи оцінку характеру спірних правовідносин з огляду на позовні вимоги та їх підстави суд враховує, що згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Статтею 9 ЗК України передбачені повноваження Міськради у галузі регулювання земельних відносин, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже, прийняте Вінницькою міською радою та оскаржуване у справі рішення про передачу TOB «СХК «Вінницька промислова група» в оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у такої особи вже виникло речове право оренди на земельну ділянку.

Відтак обраний позивачами спосіб захисту порушеного права (оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про передачу в оренду TOB «СХК «Вінницька промислова група» земельної ділянки) не забезпечує його реального захисту. Тому, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про "цивільне" право.

Такий висновок узгоджується із правозастосовчою практикою Великої Палати Верховного Суду. Зокрема у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 суд касаційної інстанції зазначив, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право (наприклад, права користування земельною ділянкою), і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Тому, якщо у результаті прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває речове права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і має розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 8 травня 2018 року у справі № 341/551/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17).

У контексті наведених правових висновків необхідно врахувати, що даний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про передання в оренду TOB «СХК «Вінницька промислова група» земельної ділянки площею 5,2333 га, кадастровий номер :01:124:0002, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського, б/н, не вступав у публічно-правові відносини саме з позивачами. Прийняте відповідачем та оскаржуване рішення про передачу в оренду земельної ділянки стосувалось іншої юридичної особи.

Тому, у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових можливостей установлювати (визнавати) належність речових прав на земельну ділянку певній особі.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права.

Як передбачено нормою абз. 3 ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються, в тому числі, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Відтак, враховуючи, що спір пов`язаний із захистом речових прав позивачів у справі, що виникають із земельних відносин, та беручи до уваги, що незаконність оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування позивач обґрунтовує неправомірністю передання TOB «СХК «Вінницька промислова група» земельної ділянки в оренду, оскільки права на неї, на думку позивачів, належать саме їм, суд доходить висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а стосується земельних правових відносин. Тому, позов Державної установи «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України № 81» повинен вирішуватися Господарського суду Вінницької області за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України.

Отже, із урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, предмета спору та характер спірних матеріальних правовідносин суд вважає, що у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Щодо заяви позивачів про забезпечення позову, яка надійшла до суду разом із позовною заявою, то така не може бути розглянута адміністративним судом із наступних мотивів.

Як передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997), держави учасниці, гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією право на розгляд його справи (у тому числі заяв, клопотань у справах) судом «встановленим законом».

Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Тому, враховуючи, що спір за позовом Державної установи «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України № 81» до Вінницької міської ради про скасування рішення яким передано TOB «СХК «Вінницька промислова група» в оренду земельну ділянку не є публічно - правовим та не може розглядатися адміністративним судом, не може бути предметом розгляду у суді адміністративної юрисдикції й заява про забезпечення позову у такій справі. В іншому випадку заява буде вважатися такою, що не розглянута судом «встановленим законом», як того вимагає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги зазначене, заява про забезпечення позову може бути подана позивачами до Господарського суду Вінницької області як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду цієї справи.

Із підстав, що аналогічні наведеним, не розглядається адміністративним судом також і клопотання позивачів про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» до участі у справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Керуючись ст.ст. 170, 242, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Державної установи «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України № 81» до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

2. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили з моменту її підписання (ст. 256 КАС України).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання (ст. 295 КАС України).

Суддя Богоніс Михайло Богданович