Справа № 363/3743/16-а
Суддя: Котлярова І. Ю.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

"29" жовтня 2019 р. Справа № 363/3743/16-а
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді: Котлярової І.Ю.,
за участі секретаря: Палій Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Дасюк В.В. про визнання протиправним рішення прийнятого суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 383 КАС України,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Дасюк В.В. звернувся до суду із заявою у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просить суд визнати протиправним рішення про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене п. 13 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 54 від 11.05.2019 року; зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду; зобов`язати Міністерство оборони України подати до Вишгородського районного суду Київської області у двомісячний строк з дня набрання законної сили даною постановою суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень. Заява обґрунтована тим, що постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2017 року, яка залишена без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.10.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Міністерства оборони України від 01 квітня 2016 року у формі п. 41 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності та прийняти відповідне рішення. В задоволенні іншої частини адміністративного позову відмовлено. 24.06.2019 року ОСОБА_1 отримав лист-відповідь Міністерства оборони № 0290/165(з)/133 від 10.06.2019 року, яким повідомлено, що пунктом 13 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 54 від 11.05.2019 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги. Своє рішення відповідач обґрунтував тим, що позивачу інвалідність встановлена понад 3-місячний термін, не надано довідку органів МСЕК про встановлення відсотка втрати працездатності, а також документ, що свідчить про обставини поранення. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не подано документ, що свідчить по причини та обставини поранення та зміна групи інвалідності відбулась понад 2-річний термін. Вважає пункт 13 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 54 від 11.05.2019 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги протиправним, оскільки при розгляді вказаного питання взагалі не враховані висновки судів викладені у рішеннях. Відповідач, попри висновки судів прийняв рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги з підстав, які вже були визнані необґрунтованими. Крім того, наголошує, що судовими рішеннями зобов`язано відповідача не лише розглянути заяву позивача, а прийняти відповідне рішення саме з урахуванням висновків суду. Заявник, вважає, що його гарантоване законодавством України право порушене та просить суд у порядку статті 383 КАС України забезпечити виконання відповідачем рішення суду з урахуванням висновків суду.

Представник заявника будучи присутнім у судовому засіданні вимоги заяви підтримував у повному обсязі, з викладених у ній підстав. В подальшому до суду не з`явився.

Представник відповідача МОУ будучі присутнім у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував. В подальшому до суду не з`явився, подав до суду відзив, згідно якого зазначив, що Міністерством оборони України прийнято законне рішення щодо розгляду питання призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, а оскільки у рішенні суду не було передбачено проведення виплати такої допомоги, то відповідно до постанови КМУ від 25.12.2013 року № 975 може бути прийнято одне з двох рішень або про призначення та виплату одноразової грошової допомоги або про відмову у призначенні згаданої допомоги. Позивачу інвалідність встановлена понад 3-місячний термін, а зміна групи інвалідності у ОСОБА_1 відбулася понад дворічний термін після встановлення інвалідності. Крім цього ОСОБА_1 не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачений п. 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 № 975. Акт судово-медичного обстеження від 23.02.2012 № 24осв.-2012, який складений зі слів позивача, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 24.04.2012 № 755, який був доданий до документів не являється документом, що свідчить про обставини поранення. А тому у задоволенні заяви просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення, суд прийшов до наступного.

Підстави та порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначені статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2017 року, яка набрала законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Міністерства оборони України від 01 квітня 2016 року у формі п. 41 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності та прийняти відповідне рішення. В задоволенні іншої частини адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 року, постанову Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2017 року було залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.10.2018 року постанову Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2017 року та ухвалою апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 року було залишено без змін.

Стаття 383 КАС України регулює порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Як було встановлено раніше, постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2017 року, яка переглядалася в апеляційному та касаційному порядку і залишена без змін, Міноборони України зобов`язано розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності та прийняти відповідне рішення.

Крім того, у вказаних рішеннях суду встановлено, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності, яка передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, травми, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності ІІ групи 02.11.2015 року та відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню.

Крім іншого, у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 року критично оцінено посилання Міноборони України на те, що ОСОБА_1 не надано копій документів, що підтверджують причини і обставини поранення, та зазначено, правовою підставою для призначення особі одноразової грошової допомоги в порядку ст. ст. 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, є відповідна довідка МСЕК, а також протокол засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи викладене суд вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду у справі № 363/3743/16-а комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, викладене у п. 13 протоколу засідання комісії від 11.05.2019 року № 54. У даному п. 13 протоколу зазначено, що, по-перше, заявнику інвалідність встановлена понад 3-місячний термін, по-друге зміна групи інвалідності у ОСОБА_1 відбулася понад дворічний термін, що згідно з ч. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 8 Порядку № 975 та правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2018 року у справі №750/5074/17, від 20.11.2018 року у справі № 820/1835/18, від 31.01.2019 року у справі №678/370/17, від 12.02.2019 року у справі № 816/1458/18 не дає підстав для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, по-третє, ОСОБА_1 не подано документ, що свідчить про причини та обставини порушення, які передбачено п. 11 Порядку №975, оскільки акт судово-медичного обстеження від 23.02.2012 року № 24осв.-2012, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 20.04.2012 року № 7555, які подані разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення.

Разом з тим, згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що застереження, щодо тримісячного терміну встановлення інвалідності після звільнення з військової служби стосується захворювання або нещасного випадку, які призвели до інвалідності, про термін встановлення інвалідності внаслідок поранення, ані в Законі, ані в Постанові № 499 застережень не має. У витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії (Структурної одиниці Міністерства оборони України) по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 755 від 20 квітня 2012 року (структурного підрозділу позивача) - встановлено, що позивачем отримано поранення (контузія), захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, то до позивача не застосовуються застереження, щодо захворювання або нещасного випадку. Право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові Вишгородського районного суду зазначено про обов`язок Міноборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги і прийняти відповідне рішення. Водночас, зміст оформленого п. 13 протоколу від 11.05.2019 року № 54 рішення свідчить, що відповідачем не були враховані висновки суду апеляційної та касаційної інстанції, адже підстави відмови у призначенні такої допомоги вже були визнані судом необґрунтованими.

Таким чином, з огляду на правовий статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 , як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд вважає, що оформлене п. 13 протоколу від 11.05.2019 року № 54 рішення відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги прийнято всупереч рішення суду, яке набрало законної сили, адже не враховує викладені у рішеннях судів висновки.

Таким чином, дії Комісії Міністерства оборони України з розгляду заяви ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги і без урахування висновків суду суперечать п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як вже було зазначено вище, згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про визнання в порядку ч. 6 ст. 383 КАС України протиправним рішення про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене п. 13 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 54 від 11.05.2019 року та зобов`язання Міноборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та прийняття відповідного рішення з урахуванням висновків суду.

Керуючись ст. 241-248, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Дасюк В.В. про визнання протиправним рішення прийнятого суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 383 КАС України - задовольнити.

Визнати протиправним рішення про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 13 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11 травня 2019 року № 54.

Зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням II (другої) групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Зобов`язати Міністерство оборони України подати до Вишгородського районного суду Київської області у двомісячний строк з дня набрання законної сили даною ухвалою суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.

Ухвала може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду через Вишгородський районний суд Київської області шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

Суддя І.Ю. Котлярова