Справа № 1340/6014/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/8809/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Кухтея Р.В., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 липня 2019 року у справі № 1340/6014/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника СРПП №1 Червоноградського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області лейтенанта поліції Троць Степана Романовича про визнання неправомірними дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції Жураковський А.І.,

час ухвалення рішення 12.07.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Червоноград,

дата складання повного тексту рішення 12.07.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року позивач звернувся у суд з даним адміністративним позовом до відповідача, у якому просить визнати незаконними дії начальника СРПП №1 Червоноградського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області лейтенанта поліції Троць Степана Романовича щодо складення 19.09.2018 року протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП №321365 відносно нього.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.09.2018 р. відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 321365 відносно нього, згідно якого йому ставиться у провину те, що він 16.08.2018 р. о 15:06 год., перебуваючи в громадському місці, а саме по пр. АДРЕСА_1 , 21 у м. Червонограді Львівської обл., в приміщенні Червоноградського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, висловлювався нецензурними словами (лайкою), погрожував фізичною розправою в адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок та за що передбачена адміністративна відповідальність відповідно до ст. 173 КУпАП. В свою чергу зазначає, що диспозиція даної статті не визначає самого поняття «нецензурна лайка». На його думку, таке поняття носить сугубо оціночний та суб`єктивний характер та в цілому залежить від правосвідомості посадової особи, яка наділена повноваженнями складення протоколу про адміністративне правопорушення. Вважає, що відповідач описуючи та визначаючи у протоколі про адміністративне правопорушення об`єктивну сторону даного правопорушення саме як «висловлювання нецензурними словами (лайкою)», не зазначив конкретних висловлювань, сказаних ним у вказаному місці та часі, які б підпадали під категорію «нецензурні слова (лайка)» та критерії віднесення конкретних слів до даної категорії. Окрім цього, відповідачем не відніс ОСОБА_2 в категорію потерпілої (графа протоколу «потерпілий(і)» не заповнена). На його думку, відповідач приймаючи рішення про складання вказаного вище протоколу, порушив ст.ст. 7, 251, 254 КУпАП, п. 2.1 «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах внутрішніх справ України», внаслідок чого прийняв передчасні та неправомірні висновки про притягнення його до адміністративної відповідальності, а тому вважає дії відповідача неправомірними.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 липня 2019 року у справі № 1340/6014/18 у позовних вимогах відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи не є джерелом права, суд першої інстанції повинен був перевірити дії відповідача щодо складення вищезазначеного протоколу на предмет відповідності КАС України, просить суд дійти висновку, що протокол - нікчемний доказ.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 липня 2019 року у справі № 1340/6014/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі, і самому протоколу про адміністративне правопорушення і діям посадової особи по його складанню здійснюється під час розгляду питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності на загальних підставах.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідно до копії протоколу про адміністративне правопорушення від 14.09.2018 року серії ГП №321365, складеного начальником СРПП №1 Червоноградського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області лейтенанта поліції Троць С.Р. відносно позивача, останньому ставиться у провину вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, оскільки він 16.08.2018 р. о 15:06 год., перебуваючи в громадському місці, а саме по пр. Шевченка, 21 у АДРЕСА_2 , в Червоноградському місцевому центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги, висловлювався нецензурними словами (лайкою), погрожував фізичною розправою в адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч.1 ст.9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомог.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 6 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

За статтею 173 КУпАП адміністративна відповідальність настає за дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Вимоги ст.254 КУпАП передбачають, зокрема, що протокол про адміністративне правопорушення складається уповноваженими на те посадовими особами.

При цьому, відповідно до положень ст.255 КУпАП, складання протоколу про адміністративне правопорушення, яке передбачене ст.173 КпАП, відноситься до виключної компетенції уповноважених на те посадових осіб органів внутрішніх справ (Національної поліції).

Національна поліція відповідно до ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» зобов`язана здійснити своєчасне реагування на заяви та повідомлення про адміністративні правопорушення або події, та здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальною підставою притягнення до адміністративної відповідальності за порушення законодавства, фіксує закінчення стадії порушення адміністративної справи. Від якості його змісту та оформлення залежить правильність розгляду справи по суті та обґрунтованість застосування відповідальності.

Ч. 1 ст. 251 КУпАП зазначає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а складається уповноваженою особою за наслідками вчинення адміністративного правопорушення у порядку та випадках, встановлених КУпАП. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, в розумінні ст. 251 КУпАП, є доказом по справі про адміністративне правопорушення. Питання щодо правильності складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановлення наявності чи відсутності в діяннях особи складу адміністративного правопорушення, тощо, належить розглядати в порядку, визначеному КУпАП.

Щодо посилань апелянта на застосування судом першої інстанції рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 колегія суддів зазначає наступне.

Запровадження європейських стандартів адміністративного права у практику діяльності публічної адміністрації є запорукою розвитку правової держави і громадянського суспільства, утвердження верховенства права і закону, забезпечення ефективної охорони і захисту прав людини і громадянина.

Сьогодні Україна є членом Ради Європи (1995).

До стандартів забезпечення законності належать: законність; обов`язок адміністрації ex officio виконувати закон у випадках, визначених законом; недискримінація; рівність; пропорційність; заборона зловживання владою; безсторонність, нейтральність службовців та адміністрації; законні очікування та відповідність; обов`язок зазначати підстави адміністративних рішень; право на оскарження адміністративного рішення; вимога прийняття адміністративних рішень протягом розумного строку.

B реалізації принципів верховенства права і закону важлива роль належить стандартам справедливого судового розгляду. Ці стандарти поділяються на три групи: стандарти порушення справи, стандарти провадження по справі, стандарти щодо винесення рішення по справі. Стандартами порушення справи є: розумні строки порушення справи, ефективний доступ до судового провадження, наявність правового сприяння і правової допомоги. Стандартами провадження по справі є: право на усне слухання, рівність змагальних можливостей сторін і змагальність процесу, наявність превентивних та забезпечувальних заходів. Стандартами щодо винесення рішення по справі є: право на суд у розумні строки, публічність і обґрунтованість судового рішення, ефективне виконання рішень суду.

Наведені стандарти випливають з міжнародного права, стандартів, встановлених регіональними і міжнародними організаціями, та судової практики регіональних і міжнародних судів, трибуналів та органів з прав людини.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції зобов`язаний був перевірити дії відповідача щодо складення протоколу на предмет відповідності ст.2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, і з таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а в процесі здійснення дій щодо складення протоколу здійснювалися не владні повноваження, а процесуальні, які підлягають оцінці та врахуванню, як одного з доказів при розгляді справ про адміністративне правопорушення судом, або іншою уповноваженою особою.

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що вимога апеляційної скарги про визнання протоколу нікчемним доказом не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 липня 2019 року у справі № 1340/6014/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. В. Кухтей
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 07.11.2019 року