Справа № 360/3934/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

06 листопада 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3934/19

Головуючий-суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, грошову компенсацію за речове майно, моральну шкоду,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 06 вересня 2019 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з такими вимогами:

1) зобов`язати відповідача сплатити позивачу середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку у сумі 2971,23 грн;

2) зобов`язати відповідача сплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно, яке не отримано під час проходження служби, в розмірі 6638,13 грн;

3) зобов`язати відповідача сплатити позивачу за несвоєчасне сплачену компенсацію за речове майно, яке не отримано під час проходження служби, в розмірі 13490,39 грн;

4) зобов`язати відповідача сплатити позивачу заподіяну моральну шкоду у сумі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходила військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі Сєвєродонецький МВК) з 13.11.2015 по 05.07.2019.

Наказом військового комісара Сєвєродонецького МВК від 05.07.2019 № 89 позивача виключено зі списків Сєвєродонецького МВК у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас на підставі підпункту «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

На час виключення позивача зі списків Сєвєродонецького МВК із позивачем повністю не розрахувались. Згідно з випискою з карткового рахунку за період часу з 01.07.2019 по 05.09.2019 ІНФОРМАЦІЯ_2 провів неповний розрахунок із позивачем 08.07.2019, тобто затримав виплату грошового забезпечення на три дні, а компенсація за неотримане речове майно на даний час взагалі не виплачена.

Згідно з довідкою про заробітну плату від 05.07.2019 № ВФЗ-777, грошовим атестатом від 05.07.2019 ЗУ № 261544, виданих Луганським ОВК, витягом з наказу від 05.07.2019 № 89 Сєвєродонецького МВК грошове забезпечення позивач отримала у сумі 30702,72 грн. Таким чином середній заробіток за несвоєчасно виплачене грошове забезпечення складає 2971,23 грн, виходячи з розрахунку: (30702,72/31)*3=2971,23 грн.

Згідно з витягом із наказу від 05.07.2019 № 89 грошова компенсація за речове майно, яке не отримано під час проходження служби, складає 6638,13 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за несвоєчасно сплачену компенсацію за речове майно, яке не отримано під час проходження служби, складає 13490,39 грн, виходячи з розрахунку на 06.09.2019 (6638,13/31)*63=13490,39 грн.

З вищевикладених підстав просила позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 1-2).

Від представника Луганського ОВК 24 вересня 2019 року за вх. № 48889/2019 надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що Луганським ОВК зроблено заявку на отримання коштів для виплати звільненим військовослужбовцям грошової компенсації вартості речового майна з проханням виділити додаткові бюджетні асигнування та профінансувати ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із звільненням позивача. Наразі на рахунки ІНФОРМАЦІЯ_4 не надходило відповідних видатків для вищезазначеної виплати. Щодо заподіяної позивачеві шкоди зазначено, що Луганський ОВК керується чинним законодавством, нормативно-правовими актами та не може вибірково виконувати його приписи, зважаючи на особисті вподобання чи окреме ставлення до військовослужбовців (арк. спр. 22-23).

Позивачем 02 жовтня 2019 за вх. № 50203/2019 подано відповідь на відзив, в якій зауважено, що відповідач не посилається на жодну норму матеріального права, не надає пояснень щодо несвоєчасної виплати грошового забезпечення, його затримки (арк. спр. 40).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, суд встановив таке.

Згідно з копіями паспорта громадянина України (арк. спр. 12-14), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 15) встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

За контрактом від 13 листопада 2015 року позивач проходила військову службу у Збройних Силах України (арк. спр. 6-7).

Згідно з витягом з наказу військового комісара Сєвєродонецького МВК від 05 липня 2019 року № 89, зокрема, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , діловода відділення комплектування Сєвєродонецького МВК Луганської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 », звільнену наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по особовому складу) від 02 липня 2019 року № 32-РС у запас за підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 05 липня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;

виплатити старшому солдату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018 рік із розрахунку 15 календарних днів;

виплатити старшому солдату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019 рік відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

виплатити щомісячну премію у розмірі 130 відсотків за відповідним тарифним розрядом з вислугою років понад 1 рік, надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі 65 відсотків посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 липня по 05 липня 2019 року;

виплатити старшому солдату ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, в інших заходах в умовах особливого періоду із розрахунку 6500,00 грн пропорційно дням виконання завдань за 5 днів фактичного виконання завдань з 01 липня по 05 липня 2019 року;

виплатити старшому солдату ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби у запас, грошову компенсацію за речове майно, яке не отримане під час проходження служби за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, в розмірі 6638,13 грн, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178;

видати старшому солдату ОСОБА_1 грошовий атестат, речовий атестат (арк. спр. 8).

Дослідженням грошового атестату серії ЗУ № 261544 встановлено, що ОСОБА_1 виплачено такі види грошового забезпечення: оклад за військовим званням - 600,00 грн, до 05.07.2019 - 96,77 грн; посадовий оклад 2730,00 грн, до 05.07.2019 440,32 грн; надбавка за вислугу років 35 %, до 05.07.2019 187,98 грн; щомісячні додаткові види грошового забезпечення: НОПС 65 %, до 05.07.2019 471,30 грн; премія 130 %, до 05.07.2019 572,42 грн; винагорода ООС 6500,00 грн, до 05.07.2019 1848,39 грн (арк. спр. 9).

Згідно з випискою по надходженню по картці позивача, відкритому в АТКБ «Приватбанк», за період з 01.07.2019 по 05.09.2019 грошове забезпечення у сумі 30722,72 грн виплачено ІНФОРМАЦІЯ_2 08.07.2019 (арк. спр. 11).

Довідкою Луганського ОВК від 23.09.2019 № 1125 підтверджено, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 до сплати належало грошове забезпечення у сумі 30861,91 грн, у тому числі: грошове забезпечення за червень 2019 року 17398,57 грн, грошове забезпечення за липень 2019 року 2850,52 грн, компенсація за невикористану відпустку 10612,82 грн, яке виплачено позивачу 08.07.2019 (арк. спр. 26).

Також, представником відповідача до матеріалів справи надано копію заявки на отримання додаткових бюджетних асигнувань на виплату, зокрема, ОСОБА_1 суми грошової компенсації за неотримане речове майно (без урахування суми компенсації ПДФО 18 %) 6638,13 грн (арк. спр. 29-37).

З вищеописаних письмових доказів та заяв по суті спору, судом встановлено, що сторонами визнаються обставини, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу з 05 липня 2019 року. Грошове забезпечення, належне позивачу при звільненні з військової служби, виплачено ОСОБА_1 08 липня 2019 року, тобто із затримкою у 3 (три) календарні дні. Компенсація за неотримане речове майно у сумі 6638,13 грн дотепер позивачу не виплачена.

Такі обставини, згідно з положеннями частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства, є звільненими від доказування.

Відповідно, суд дійшов висновку, що предметом доказування у даній справі є обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з преамбулою Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:

штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);

накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;

накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;

накази про присвоєння військових звань;

грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає:

посадовий оклад;

оклад за військовим званням;

надбавку за вислугу років;

підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний;

надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання;

доплати за науковий ступінь та за вчене звання;

премію;

морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування;

одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби;

інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 7 розділу І Порядку № 260, серед іншого визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХХІ Порядку № 260 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

З системного аналізу вищевикладеного слідує, що грошове забезпечення позивача, у тому числі й щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, винагорода за безпосередню участь в АТО, грошова компенсація за речове майно), мало бути виплачено позивачу у день виключення її зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з витягом з наказу військового комісара Сєвєродонецького МВК (по стройовій частині) від 05 липня 2019 року № 89 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 05 липня 2019 року.

Таким чином грошове забезпечення мало бути виплачено позивачу 05 липня 2019 року.

Проте, як слідує з вищеописаних доказів, наявних в матеріалах справи, грошове забезпечення у сумі 30722,72 грн виплачено позивачу тільки 08 липня 2019 року із затримкою у виплаті на 3 календарних дні.

При цьому, компенсація за неотримане речове майно у сумі 6638,13 грн станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не виплачена. Затримка у виплаті компенсації за неотримане речове майно на час розгляду справи становить 125 календарних днів.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як основного грошового забезпечення, так і додаткових видів грошового забезпечення, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин субсидіарно мають застосовуватися приписи статей 116 та 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, пунктом 7 розділу І якого, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до пункту 9 розділу ХХХІ Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

До розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду.

Одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні здійснюється з щомісячних основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років) та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія), що вказані у грошовому атестаті військовослужбовця.

Дослідженням грошового атестата позивача та довідки від 04.11.2019 № ВФЗ-1310 про розмір грошового забезпечення позивача за 2 календарні місяці, що передували звільненню зі служби, встановлено, що позивач отримувала таке основне та додаткове грошове забезпечення: оклад за військовим званням 600,00 грн; посадовий оклад 2730,00 грн; надбавку за вислугу років 999,00 грн; надбавку за особливості проходження служби 2813,85 грн; премію 3549,00 грн; винагороду ООС 6500,00 грн, всього за 2 місяці 34383,70 грн (арк. спр. 9, 44).

Сукупна кількість календарних днів за червень та травень 2019 року складає - 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 563,66 грн (грошове забезпечення, отримане за 2 місяці, що передували звільненню, 34383,70 грн : 61 календарний день = 563,67 грн).

Затримка розрахунку при звільненні на час розгляду даної справи становить 125 календарних днів (період з 05.07.2019 по 06.11.2019).

Відповідно, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення суду становить 70458,75 грн (середньоденне грошове забезпечення 563,67 грн х кількість календарних днів затримки розрахунку 125 календарних днів = 70458,75 грн).

Розрахунки середнього заробітку, наведені позивачем у позовній заяві та відповідачем у довідці від 04.11.2019 № ВФЗ-1310 судом відхиляються, як такі, що здійсненні з порушенням положень Порядку № 100 та Порядку № 260.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яким, на думку суду, є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2019 року по 06 листопада 2019 року у сумі 70458,75 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2019 року по 06 листопада 2019 року визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Що стосується вимог позивача щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно, яке не було отримане під час проходження служби в розмірі 6638,13 грн, суд зазначає таке.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Враховуючи вищевикладене, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Як встановлено судом, за наказом військового комісара Сєвєродонецького МВК (по стройовій частині) від 05 липня 2019 року № 89 відповідач добровільно взяв на себе обов`язок по виплаті позивачу грошової компенсації за речове майно, яке не було отримане під час проходження служби за нього, в розмірі 6638,13 грн. Тобто, між сторонами відсутній спір про право позивача на отримання такої компенсації, наявність у відповідача обов`язку щодо здійснення такої виплати, її розміру тощо. Між сторонами існує спір щодо недотримання відповідачем строку виплати такої компенсації. У свою чергу, мірою відповідальності відповідача за порушення строку виплати позивачу такої компенсації згідно з положеннями чинного законодавства є виплата середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а не спонукання відповідача до такої виплати за судовим рішенням. Тобто, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та заявлено позовні вимоги щодо судового захисту прав, які відповідачем не порушено.

За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача зобов`язання відповідача сплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно, яке не було отримане під час проходження служби в розмірі 6638,13 грн не відповідає об`єкту порушеного права позивача, тому у її задоволенні слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача сплатити ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у сумі 10000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом, яке встановлено у статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Однак позивачем до суду не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру (завдання моральної шкоди), а також доводять причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що така вимога є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського обласного військового комісаріату (код за , місцезнаходження: 93402, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Богдана Ліщини, будинок 38) про зобов`язання сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, грошову компенсацію за речове майно, моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2019 року по 06 листопада 2019 року у сумі 70458,75 грн (сімдесят тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень 75 коп.).

У задоволенні вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити компенсацію за речове майно, виплатити середньо місячне грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні, сплатити моральну шкоду відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова