Справа № 260/751/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9554/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Гуляка В.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Скраль Т.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 14 год. 32 хв. 26 липня 2019 року, повне судове рішення складено 30 липня 2019 року, у справі №260/751/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

29.05.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, просив визнати протиправною відмову в призначенні пенсії за вислугу років, зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років з дня звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вислуга років позивача станом на день його звільнення у календарному обчисленні становить - 20 років 01 місяць 00 днів і не є достатньою для призначення позивачу пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Суд першої інстанції зазначив, що пільгова вислуга років позивача (26 років 03 місяці 18 днів) має значення для визначення відсотку розміру пенсії позивача від його грошового забезпечення, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за умови наявності права на призначення пенсії за вислугу років, а не для призначення такої пенсії.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року та постановити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що для призначення пенсії особам, які мають право на таку відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» враховується вислуга років, що обчислюється саме з урахуванням пільг. Скаржник вказує, що до вступу в дію змін до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» для призначення пенсії за вислугу років потрібно було на день звільнення мати 20 років і більше вислуги, включно із пільговим заліком років. Вважає, що, враховуючи принцип незворотності дії в часі закону, має право на призначення пенсії за вислугу років.

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що для призначення пенсії за вислугу років Закон №2262-ХІІ визначає як обов`язкову вимогу саме наявність календарної вислуги років, а не її загальну тривалість у пільговому обчисленні.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на службу в Державну кримінально-виконавчу службу 06 жовтня 1999 року.

Наказом Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 15 травня 2018 року №30/ОС-18 підполковника внутрішньої служби Муругова Вячеслава Олександровича, начальника Перечинського районного відділу з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 31 травня 2018 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів) (а.с.15).

Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 20 років 01 місяць 00 днів, у пільговому обчисленні - 26 років 03 місяці 18 днів (а.с.15).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 у справі №0740/779/18 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції: визнано протиправною відмову Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції у направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подання про призначення пенсії за вислугу років та зобов`язано направити подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років. Рішення набрало законної сили 30 листопада 2018 року (а.с.20-25).

11.01.2019 Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції оформило подання про призначення пенсії №940 та документи для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , які скерувало у Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (а.с.17-18).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №1 від 26.02.2019 через невиконання умов статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років. Зазначено, що відповідно до подання про призначення пенсії №940 та витягу з наказу про звільнення №30/ОС-18 вислуга років в календарному обчисленні на день звільнення становить 20 років 01 місяць 00 днів. Оскільки на момент звільнення зі служби заявник не має необхідної для призначення пенсії вислуги років, прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2262-XII) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 17 Закону №2262-XII до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Таким чином, законодавець розмежовує такі поняття як «вислуга років» та «календарна вислуга років». При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що календарне обчислення вислуги років для визначення права на пенсію за вислугу років запроваджено нормами Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (набрав чинності 01.10.2011), який прийнято з метою визначення заходів подальшого реформування пенсійної системи та збалансування солідарної системи пенсійного страхування та яким пропонувалось поступово збільшити необхідну вислугу для призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та деяким іншим особам, запровадивши при цьому її календарне обчислення.

Системний аналіз вказаних норм Закону №2262-XII дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що виникнення права на пенсію за вислугою років пов`язують з наявністю саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі до якої, як виняток, передбачено зарахування періоду, зазначеного у частині 2 статті 17 Закону №2262-XII. При цьому, до загальної вислуги років підлягає зарахуванню і стаж роботи у пільговому обчисленні, який теж враховується при призначенні пенсії, однак за умови наявності в особи першочергово календарної вислуги років, передбаченої ст.12 Закону №2262-XII.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 березня 2018 року (справа № 295/6301/17), від 10 липня 2019 року (справа №1840/3347/18), від 22 серпня 2019 року (справа №295/7220/16-а), від 17 жовтня 2019 року (справа № 761/19075/17) та від 24 жовтня 2019 року (справа № 761/14626/17).

Разом з тим, стаття 17 Закону №2262-XII не містить ні відсильних норм, ні посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними нормативно-правовими актами.

В документах, наданих разом з поданням про призначення пенсії №940, вказано, що вислуга років ОСОБА_1 станом на 31.05.2018 (дату звільнення) у календарному обчисленні складає 20 років 01 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні 26 років 03 місяців 18 днів.

Вказане підтверджено і долученою до матеріалів справи копією довідки за підписом Начальника управління персоналом Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Правильність обрахунку вислуги років як календарної, так і у пільговому розрахунку позивачем не заперечується, підтверджена у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, враховуючи положення Закону №2262-XII, для отримання права на призначення пенсії за вислугу років обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі, станом на день звільнення зі служби у позивача необхідна кількість календарної вислуги років відсутня, в тому права на призначення пенсії за вислугу років він не набув.

Аргументи скаржника щодо застосування до спірних правовідносин норм Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, пунктом 3 якої закріплені періоди, які зараховуються на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови (особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони), суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки згідно з частиною 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки приписи пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 суперечать приписам статті 12 Закону №2262-ХІІ, застосуванню підлягає саме Закон №2262-ХІІ як такий, що має вищу юридичну силу.

Щодо аргументів скаржника про застосування принципу незворотності дії закону у часі, який закріплений частиною 1 статті 58 Конституції України, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 03.10.1997 №4-зп (справа №18/183-97) Конституційний Суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні від 05.04.2001 №3-рп/2001 Конституційний Суд України вказав, що принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58 Конституції України) означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, зазначений принцип передбачає, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набрання ними чинності.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач звільнений із служби в Державній кримінально-виконавчій службі України після набранням чинності відповідних змін до статті 12 Закону №2262-ХІІ, при цьому, до вступу в дію змін до статті 12 Закону №2262-ХІІ (до 01.10.2011) скаржник не набув вислуги 20 років і більше, а тому застосування до спірних правовідносин вимог статті 12 Закону №2262-ХІІ в редакції Закону №3668-VI від 08.07.2011 не порушує принцип незворотності дії закону у часі, не має наслідком звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Таким чином, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства та позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовної заяви, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі №260/751/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. В. Гуляк
Повне судове рішення складено 05.11.2019