Справа № 480/1062/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 р.Справа № 480/1062/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Соп`яненко О.В., м. Суми) від 26.06.2019 року (повний текст складено 04.07.2019 року) по справі № 480/1062/19

за позовом ОСОБА_1

до Сумського обласного центру медико-соціальної експертизи

третя особа Зарічна районна медико-соціальна комісія м. Суми

про визнання рішення незаконним в частині,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконним рішення Зарічної районної МСЕК м. Суми, як підрозділу Сумського обласного центру МСЕК від 23.06.2016 р. в частині невиробничого характеру встановленої йому інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_1 з клініки НДІ гігієни праці та профзахворювань ХНМУ встановлений діагноз: стійкі поєднані наслідки віддаленої електротравми (акт № 1 від 13.02.2012) та ЗЧМТ (у 2003 р). В свою чергу, Зарічна МСЕК при встановленні групи інвалідності та причин змінила діагноз, чим перевищила компетенцію та повноваження, а тому прийняте 23.06.2016 р. рішення є незаконним.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року по справі № 480/1062/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач та третя особа та представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Позивач повідомлявся на всі адреси, що вказувалися ним як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, але до суду повернулися поштові конверти із відміткою - "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.1983 р. позивач отримав каліцтво на виробництві. Після проведеного лікування виписаний з діагнозом: опік полум`ям I-II ст. обличчя, обох кистей (5% площі тіла). Нейроциркуляторна дистонія по кардіальному типу (а.с. 106). У 2003 році ОСОБА_1 отримав закриту черепно-мозкову травму невиробничого характеру. Рішенням Зарічного районного суду від 22.07.2009 встановлено факт отримання ОСОБА_1 каліцтва у зв`язку з виконанням трудових обов`язків (а.с. 31). Відповідно до витягу з протоколу обласної ЛКК основним діагнозом визначено наслідки ЗЧМТ (2003 року) у вигляді травматичної арахноенцефалопатії, кіста лівої лобної ділянки з лікворно-гіпертензійним синдромом, часткова низхідна атрофія зорових нервів, правобічна сенсорно-моторна недостатність, вегето-судинні та вегето-вісцеральні пароксизми в анамнезі, легкий вестибулярно-атактичний синдромом. Органічний розлад особистості у вигляді частих дистрофій, когнітивні порушення, стійка цефалгія та інсомнія. (а.с. 11).

Рішенням МСЕК 2003 року позивачу встановлено третю групу інвалідності від загального захворювання на один рік, яка пов`язана з наслідками перенесеної ЗЧМТ. У подальшому інвалідність позивачу підтверджувалась рішеннями МСЕК. Рішенням МСЕК 2013 року встановлено третю групу інвалідності від загального захворювання безтерміново. У зв`язку з оскарженням рішення Зарічної МСЕК та обласної МСЕК № 2 був оглянутий Центральною лікарсько-експертною комісією Міністерства охорони здоров`я України, рішенням якої від 08.02.2017 встановлено, що наявній у позивача захворювання не пов`язані з умовами праці (а.с. 89).

У травні 2015 року рішенням Зарічної МСЕК ОСОБА_1 визнаний особою з інвалідністю 2 групи від загального захворювання безтерміново. Правомірність рішення підтверджено Сумською обласною МСЕК № 2 (а.с. 48-57). 29.06.2016 ОСОБА_1 у зв`язку з оскарженням висновків МСЕК був оглянутий Зарічною МСЕК та направлений на консультацію до обласної МСЕК № 2, що підтверджується актом засідання комісії № 548 (58-62). 28.07.2016 обласною МЕК № 2 прийнято рішення про відсутність підстав для зміни причин інвалідності ОСОБА_1 , його направлено до Зарічної МСЕК для завершення експертизи, якою підтверджено позивачу 2 групу інвалідності від загального захворювання безтерміново (а.с. 63-67).

Вважаючи, що Зарічна МСЕК при встановленні групи інвалідності та причин незаконно змінила діагноз позивача, останній звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що дослідженими у судовому засіданні доказами не підтверджується виникнення після 07.05.2015 нових обставин, отримання нових відомостей про стан здоров`я ОСОБА_1 , що могли б бути підставою для прийняття відповідачем рішення про зв`язок інвалідності з каліцтвом на виробництві. На підставі викладеного, суд вважає, що Зарічна районна МСЕК м. Суми приймаючи рішення від 29.06.2016 р. про відсутність підстав для зміни причин інвалідності діяв у межах наданих повноважень та у встановленому порядку.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що згідно виписки з історії хвороби № 08-06/587 ОСОБА_1 з клініки Науково-дослідницького інституту гігієни праці та профзахворювань ХНМУ (м. Харків, вул. Трінклера, 6) про знаходження на обстеженні та лікуванні в клініці з 21.05.2013 р. по 12.06.2013 р, встановлено основний діагноз: Стійкі поєднані наслідки віддаленої електротравми (акт про н.в. №1 від 13.02.2012 р.) та ЗЧМТ (в 2003 році) і далі конкретизується перелік цих наслідків (а.с. 236).

Цей же діагноз зазначений в якості основного у виписці з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 за час проходження стаціонарного лікування у КУ СМКЛ № 4 м. Суми з 14.04.2014 р. по 24.04.2014 р. (а.с. 235).

Цей же діагноз підтверджено у медичному висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 08.02.2017 року № 5/95 ОСОБА_1 , складеному Клінікою професійних захворювань ДУ Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України (а.с. 4, 77). Таким чином, починаючи з 2013 року ОСОБА_1 медичними лікувальними закладами різного рівня в якості основного визначався діагноз наступного змісту: Стійкі поєднані наслідки віддаленої електротравми (акт про н.в. №1 від 13.02.2012 р.) та ЗЧМТ (в 2003 році).

Далі конкретизувався перелік конкретних захворювань, жодне з яких окремо не відносилося до професійних захворювань.

Апелянт також вказав, що відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на виробництві від 13.02.2012 року (а.с. 234) та рішення Зарічного районного суду від 22.07.2009 року по справі № 2-325/9 електротравма, отримана ОСОБА_1 у 1983 році, є виробничою.

В актах огляду Зарічної районної медико-соціальної експертної комісії міста Суми № 548 від 29.06.2016 року (а.с. 19) та обласної МСЕК № 474 від 28.07.2016 року (а.с. 23) вказано інший діагноз ніж ті, що були встановлені ОСОБА_1 лікувальними закладами раніше у 2013 і 2014 рр. та підтверджені у 2017 році.

Відтак, на думку апелянта, незрозуміло чому в 2016 році Зарічною МСЕК м. Суми в якості основного визначався зовсім інший діагноз, суть якого полягала в роз`єднанні наслідків травм, отриманих ОСОБА_1 у 1983 році та 2003 році.

Апелянт зазначив, що суть його позову полягала в тому, що Зарічна МСЕК м. Суми при розгляді питання про встановлення групи інвалідності та причин настання інвалідності в 2016 році самостійно безпідставно змінила діагноз, визначений лікувальними закладами у 2013 і 2014 рр. та підтверджений у 2017 році, що перевищує її компетенцію та повноваження. Відтак, прийняте Зарічною МСЕК м. Суми, як підрозділом Сумського обласного центру МСЕК рішення від 23.06.2016 р. в частині невиробничого характеру встановленої ОСОБА_1 інвалідності за вищенаведених обставин є безумовно незаконним, оскільки ґрунтується на спотвореному діагнозі.

Також вказав, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, в мотивувальній частині свого рішення зробив підміну та змішування понять «стан здоров`я» та «професійне захворювання», які не є між собою тотожними. ОСОБА_1 інвалідність встановлювалась за «станом здоров`я» на час проходження комісії, який обумовлений «Стійкими поєднаними наслідки віддаленої електротравми (акт про н.в. № 1 від 13.02.2012 р.) та ЗЧМТ (в 2003 році)», тобто є наслідком отриманих ним травм. При цьому кожне окреме наявне у ОСОБА_1 захворювання не є професійним, і цей факт не оспорюється.

Оскільки відповідно до основного діагнозу, встановленого ОСОБА_1 , стан його здоров`я пов`язаний з стійкими поєднаними наслідками віддаленої електротравми (акт про н.в. №1 від 13.02.2012 р.) та ЗЧМТ (в 2003 році) і одна з отриманих травм має виробничий характер, відтак й інвалідність ОСОБА_1 так чи інакше пов`язана з нещасним випадком на виробництві, а тому має виробничий характер.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 11 п.п. 1 "Положення про медико-соціальну експертизу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, до обов`язків районних МСЕК належить визначення ступеню обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потреб в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційного потенціалу, групи інвалідності, причини і часу її настання, професії, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступеню втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Згідно з п. п. 12, 13, цього Положення обласні комісії здійснюють контроль за діяльністю відповідно районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють правомірність прийнятих ними рішень і в разі визнання їх безпідставними змінюють їх; повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання; проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій. Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ проводить перевірку обґрунтованості рішень, прийнятих обласними комісіями, і в разі необхідності скасовує їх; повторно оглядає осіб, які оскаржили рішення обласних комісій; проводить у складних випадках огляд хворих та осіб з інвалідністю за направленнями обласних центрів (бюро) медико-соціальної експертизи.

З наведеного вбачається, що встановлення групи та причини інвалідності є виключною компетенцією медико-соціальних експертних комісій.

Що стосується посилання апелянта на виписки з історії хвороби № 08-06/587 ОСОБА_1 з клініки Науково-дослідницького інституту гігієни праці та профзахворювань ХНМУ, суд зазначає, що основними напрямками роботи Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань є вивчення та профілактика впливу шкідливих та небезпечних професійно-виробничих факторів на організм людини і відношення до питань трудового каліцтва немає. Крім того, судовим розглядом встановлено, що виписний епікриз № 0806/330 з цього НДІ за 2013 рік суперечить епікризу № 08-06/ 1484 з цієї з установи за 2011 рік в частині поєднаних наслідків, а саме: в 2011 році відомості про травму 1983 року не внесені до числа заключних діагнозів. За висновком Харківського НДІ гігієни праці та профзахворювань від 2013 року, на який посилається позивач, надані рекомендації «продовжувати пенсіонувати за загальним захворюванням». В свою чергу, встановлення групи та причини інвалідності є виключною компетенцією медико-соціальних експертних комісій.

Щодо посилання апелянта на те, що відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на виробництві від 13.02.2012 року та рішення Зарічного районного суду від 22.07.2009 року по справі № 2-325/9 електротравма, отримана ОСОБА_1 у 1983 році, є виробничою, судовим розглядом встановлено, що сам факт травми на виробництві вже визначений та МСЕК його не заперечує.

Що стосується посилання апелянта на те, що в актах огляду Зарічної районної медико-соціальної експертної комісії міста Суми № 548 від 29.06.2016 року (а.с. 19) та обласної МСЕК № 474 від 28.07.2016 року (а.с. 23) вказано інший діагноз ніж ті, що були встановлені ОСОБА_1 лікувальними закладами раніше у 2013 і 2014 рр. та підтверджені у 2017 році, суд зазначає, що МСЕК вивчає та аналізує весь пакет документів, який формується закладами охорони здоров`я при направленні громадян на МСЕК (форма № 088/о), проте в графі «діагноз» акту огляду комісією вносяться виключно ті захворювання, наслідки травм чи вроджені вади, які привели до обмеження життєдіяльності та стали підставою для встановлення групи інвалідності та/або відсотків втрати працездатності. Посилання на підтвердження діагнозу, яке мало місце у 2017 році є безпідставним, оскільки позивачем оскаржується рішення, яке було прийняте у 2016 році.

Крім того, суд зазначає, що МСЕК вивчає всю документацію в хронологічному порядку, приймає рішення на підставі чинного законодавства. В межах спірних правовідносин судом встановлено, що рішення Зарічної МСЕК підтверджувалося різними рівнями експертизи: обласною МСЕК № 2, Українським державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності міста Дніпро, Центральною МСЕК Міністерства охорони здоров`я України.

Що стосується посилання апелянта на те, що оскільки відповідно до основного діагнозу, встановленого ОСОБА_1 , стан його здоров`я пов`язаний з стійкими поєднаними наслідками віддаленої електротравми (акт про н.в. №1 від 13.02.2012 р.) та ЗЧМТ (в 2003 році) і одна з отриманих травм має виробничий характер, відтак й інвалідність ОСОБА_1 так чи інакше пов`язана з нещасним випадком на виробництві, а тому має виробничий характер, суд зазначає, що таке твердження позивача є посилковим, оскільки група інвалідності встановлена позивачу за наслідками побутової черепно-мозкової травми, перенесеної в 2003 році. З моменту отримання виробничої травми до порушення питання безпосереднього впливу її на стан здоров`я пройшло 30 років.

Судом також встановлено, що питання про зміну причини інвалідності та встановлення відсотків втрати працездатності ОСОБА_1 розглядалося неодноразово комісіями різних рівнів. Рішення Зарічної МСЕК прийняте відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 р. № 561, Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 р. № 420.

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиробничий характер причин інвалідності позивача встановлювався МСЕК з моменту першого випадку встановлення такої інвалідності у 2003 році. При проведенні огляду у 2016 році, Зарічною районною МСЕК м. Суми фактично підтверджено висновок від 07.05.2015, яким позивачу вперше встановлено другу групу інвалідності, також вкотре встановлено відсутність зв`язку її причин з каліцтвом на виробництві.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем оскаржується рішення відповідача, датоване 23.06.2019 р. В той же час, судовим розглядом встановлено, що 29.06.2016 р. ОСОБА_1 у зв`язку з оскарженням висновків МСЕК був оглянутий Зарічною МСЕК та направлений на консультацію до обласної МСЕК № 2, що підтверджується актом засідання комісії № 548 (58-62), а 28.07.2016 обласною МЕК № 2 прийнято рішення про відсутність підстав для зміни причин інвалідності ОСОБА_1 , його направлено до Зарічної МСЕК для завершення експертизи, якою підтверджено позивачу 2 групу інвалідності від загального захворювання безтерміново (а.с. 63-67). Саме ж рішення Зарічної районної МСЕК м. Суми від 23.06.2019 р. в матеріалах справи відсутнє та позивачем доказів існування такого рішення не надано, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року по справі № 480/1062/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року по справі № 480/1062/19 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року по справі № 480/1062/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 04.11.2019 року