Справа № 500/603/19
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/5666/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Гавіловська Х.М., м. Тернопіль) у справі № 500/603/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

11 березня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області в якому просила визнати протиправним та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР1443/414/АВ/ТД-ФС від 23.11.2018 винесену Управлінням Держпраці в Тернопільській області відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем фізичною особою-підприємець ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення, а оскільки позивача вже було притягнуто до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП за те саме порушення, то це виключає притягнення його до відповідальності за абз.1 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу за вх. №К-13783/19 від 16 липня 2019 року в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законне, обґрунтованим та мотивованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права. Відповідач вважає, що наведені апелянтом у апеляційній скарзі підстави та обставини для скасування оскаржуваного рішення суду є надуманими, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з наказу Управління Держпраці у Тернопільській області від 10.10.2018 №645 про проведення інспекційних відвідувань (аркуш справи 32), на підставі листа Головного управління ДФС у Тернопільській області від 04.10.2018 №3437/19-00-13-02/20552 (аркуш справи 31) та направлення на проведення заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю (інспекційного відвідування) від 10.10.2018 №ТР/1443/414 (аркуш справи 33) було проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) за місцем здійснення підприємницької діяльності у кафе-барі, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами інспекційного відвідування складено акт від 25.10.2018 за №ТР1443/414/АВ, яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 фактично допустила до роботи на об`єкті підприємницької діяльності - кафе-барі по АДРЕСА_1 , пов`язаної з реалізацією товарів, матеріальною відповідальністю, у тому числі підакцизних товарів з використанням касового апарату (РРО) в якості офіціанта без повідомлення Державної фіскальної служби та без укладення трудового договору у письмовій формі відповідно до вимог п.6 ч. 1 статті 24 КЗпП України громадянку ОСОБА_2 , що на день інспекційного відвідування 17.10.2018 перебувала у цивільно-правових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , а з 03.09.2018 року як прибиральниця - різноробоча. Окрім цього, укладений з ОСОБА_2 цивільно-правовий договір має всі ознаки трудового договору, а саме: фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 здійснювався облік виконуваної працівником ОСОБА_2 роботи шляхом ведення табелю обліку використання робочого часу (ч. 2 ст. 30 Закону України Про оплату праці, у цивільно-правовому договорі відсутній об`єм виконуваної роботи, відсутній термін виконання роботи, а зазначено на невизначений час, що є ознакою безстрокового трудового договору (ст. 23 КЗпП України), заробітна плата по цивільно-правовому договорі виплачувалась відомістю, у якій вказано, що це зарплата за певний період, наприклад зарплата за вересень 2018 року (стаття 94 КЗпП України регламентує, що заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові (а не виконавцеві) за виконану ним роботу, як вбачається із пункту 1.1 цивільно-правової угоди, виконавець приймає на себе зобов`язання виконувати наступну разову роботу - прибиральниця-різноробоча, що свідчить про те, що предметом цивільно- правової угоди є трудова функція, яка фактично передбачає виконання робіт за посадою (професією) прибиральниця-різноробоча. Дані професії передбачені Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 р. № 327 (зі змінами). Крім того фактично виконувані роботи за згаданою професією визначені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Оплата за цивільно- правовим договором встановлена ОСОБА_2 у розмірі мінімальної заробітної плати є державною соціальною гарантією (ст. 95 КЗпП України). Таким чином, у укладеній між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично наявні ознаки трудового договору (трудових відносин), передбачені статтями 23, 94, 95 Кодексу законів про працю України, ст. 30 Закону України Про оплату праці, Класифікатором професій ДК 003:2010, Довідником кваліфікаційних характеристик професій та видів робіт.

Управлінням Держпраці у Тернопільській області 25.10.2018 складено протокол про адміністративне правопорушення №ТР1443/414/АВ/П/ПТ, який направлено для розгляду до Монастириського районного суду.

Постановою Монастириського районного суду від 16.01.2019 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн.

Листом від 05.11.2018 Управління Держпраці у Тернопільській області направлено 07.11.2018 позивачу повідомлення про те, що розгляд справи про накладення фінансових санкцій на ФОП ОСОБА_1 відбудеться 14.11.2018 о 11:00 год. (аркуш справи 44). Даний розгляд справи був відкладений на 22.11.2018 на 11:15 год. (аркуш справи 45), однак ФОП ОСОБА_1 не прибула на розгляд справи.

Начальником Управління Держпраці у Тернопільській області 23.11.2018 прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР1443/414/АВ/ТД-ФС, керуючись ст. 295 КЗпП України, ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ч.3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування", п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та на підставі абз. 2 ч.2 ст. 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111690,00 грн (аркуш справи 47-48).

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 3 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Взявши до уваги наведене вище, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за допуск фізичної особи до роботи без оформлення трудового договору підприємця ОСОБА_1 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.01.19, що набрала законної сили. Застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн.

Накладення на неї штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці у Тернопільській області №ТР1443/414/АВ/ТД-ФС від 23 листопада 2018 року є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 229, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 500/603/19 - скасувати, та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Визнати незаконною та скасувати постанову Управління Держпраці у Тернопільській області №ТР1443/414/АВ/ТД-ФС від 23 листопада 2018 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст постанови складений 30 жовтня 2019 року.