Справа № 815/5648/16
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2019 року

Київ

справа №815/5648/16

адміністративне провадження №К/9901/6118/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017, прийняту у складі колегії суддів: Джабурія О.В. (головуючий), Вербицької Н.В., Крусяна А.В.

І. Суть спору

1. У жовтні 2016 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), у якому просив суд:

1.1. - визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 26.09.2016 № 485-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він у 2016 році звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

3. Рішенням ДМС України від 26.09.2016 № 485-16 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. 21.10.2016 ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.10.2016 № 404 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

5. Позивач не погоджується з рішенням відповідача від 26.09.2016 № 485-16, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

6. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у м.Стамбул, Туреччина, є громадянином Турецької Республіки, за національністю турок, за віросповіданням іслам, мусульманин-суніт.

7. Країну постійного проживання позивач залишив у 2011 році на власному автомобілі легально. Виїхав з Туреччини спочатку до Болгарії, а звідти до Румунії. У Болгарії знаходився певний час, відкрив текстильну компанію. Перед тим, як переїхати на постійне місце проживання до Румунії позивач декілька разів виїжджав до Болгарії та Румунії. Також, після виїзду з Туреччини позивач виїжджав до Молдови, Росії, Азербайджану, Італії, Словаччини, Польщі, Угорщини, це були поїздки пов`язані з бізнесом. У Румунії позивач отримав посвідку на проживання по народженню дитини. Проживав у м.Бухарест. За наданням притулку або статусу біженця позивач в інших країнах не звертався, оскільки не було такої потреби.

8. До України позивач приїхав 19.12.2015 легально власним автомобілем. Кордон перетинав у м.Чернівці. В`їзд в Україну був пов`язаний з відкриттям компанії та інвестуванням. 24.12.2015 під час повернення до Румунії позивача було затримано українськими прикордонниками. В Україні позивача взяли під домашній арешт по екстрадиції до Туреччини.

9. Відповідно до листа від 25.04.2017 № 30473-0-61-17/12.1/5 Міністерством юстиції України на підставі Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року та Кримінального процесуального кодексу України розглядається запит Республіканської генеральної прокуратури м.Денізлі про видачу громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для виконання вироків турецьких судів, якими він засуджений до покарання у вигляді 7 років 31 місяця позбавлення волі.

10. 29.04.2016 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що в Турецькій Республіці він був членом організації ОСОБА_9, в останні часи після приходу до влади партії під керівництвом ОСОБА_11 в Туреччині розпочались невмотивовані утиски та арешти членів цієї організації, навіть ОСОБА_4 був змушений виїхати до США. Усі члени групи, з якими він зустрічався два рази на тиждень, були вимушені виїхати до різних країн - Грузія, Америка . Влада звинуватила організацію в підготовці державного перевороту, проти лідера було порушено декілька кримінальних справ і його було визнано терористом, влада Туреччини звернулась до влади США із запитом щодо його видачі. Звичайні члени організації також переслідуються, тому він офіційно розучився із дружиною, покинув свою дружину, залишив роботу і виїхав до Румунії щоб забезпечити собі свободу та безпеку власному життю. Також, позивач зазначає, що не знав про те, що об`явлений у розшук в Інтерполі, не знав про слухання справи, тому не приховувався та подорожував по країнам ЄС. Вже після арешту в Україні він зрозумів, що це політично сфабриковане та немотивоване переслідування, його позбавили права захисту у суді. Крім того, відповідно до анкети позивач вважає, що порушені проти нього справи та рішення, об`явлення в розшук в Інтерполі - це передумова видачі до Туреччини, де він не знає що може статися з ним.

12. У зв`язку з зазначеним позивач звернувся до компетентних органів України з проханням надати статус біженця через побоювання за життя у разі екстрадиції в Туреччину. Також, позивач вказує, що має бажання інвестувати в економіку України та бути корисним в цій державі.

13. За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняло висновок від 19.08.2016 по справі № 2016OD0072, яким ОСОБА_2 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. Відмова мотивована тим, що з аналізу матеріалів особової справи вбачається, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, за результатами проведеного аналізу встановлено, що кримінальне переслідування заявника у Туреччині не має ніякого відношення до його особистих поглядів та не може бути пов`язане з тим, що він є послідовником руху ОСОБА_9, а пов`язане лише з його бізнесом на Батьківщині; матеріали проведених співбесід надають обґрунтовані підстави вважати, що шукач захисту виїхав з Туреччини в 2011 році саме з метою уникнення покарання за здійснені кримінальні правопорушення, що зокрема підтверджується виявленими розбіжностями у матеріалах співбесід; звернення за міжнародним захистом на території нашої країни після затримання співробітниками правоохоронних структур України в порядку видачі до країни громадянської належності у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку по лінії Інтерполу також вказує на спробу особи уникнути покарання на Батьківщині, використавши процедуру звернення за міжнародним захистом.

15. Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_2 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань у країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

16. ДМС України своїм рішенням від 26.09.2016 № 485-16 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, що передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17. 21.10.2016 ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.10.2016 № 404 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18. Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 26.09.2016 № 485-16 та вважаючи його таким, що прийнято без повного з`ясування всіх обставин, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

19. Одеський окружний адміністративний суд постановою від 13.07.2017 у задоволенні позову відмовив.

20. Цей суд дійшов висновку щодо відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які б давали підстави визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже правомірності оскаржуваного рішення.

21. Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 20.12.2017 рішення суду першої інстанції скасував, позовні вимоги задовольнив.

22. Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.09.2016 № 485-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23. Зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення.

24. Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену апелянтом щодо ситуації у країні походження апелянта, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою.

25. Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції не повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи, не враховано існуючу на сьогоднішній день реальну небезпеку для всіх учасників релігійного руху «Хізмет» та прихильників ОСОБА_9 на території Турецької Республіки, та не було враховано те, що позивач є активним діячем такого руху, якому загрожує небезпека в разі повернення до Туреччини.

IV. Касаційне оскарження

26. У касаційній скарзі представник ДМС України, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також невірної правової оцінки обставин у справі, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

27. Свої вимоги мотивує тим, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Симпатія позивача до поглядів руху ОСОБА_9 не може розглядатись як підстава для певних «особливих» поглядів або переконань та віднесення позивача до певної соціальної групи.

28. У відзиві на касаційну скаргу представник позивача зазначає, що оскаржувана постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 винесена законно та обґрунтовано, на підставі всебічного та повного дослідження матеріалів та обставин справи, доводи ж касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

29. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

30. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

31. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

32. Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

33. Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачено статтею 9 Закону № 3671-VI.

34. Зокрема, вказаною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

35. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

36. Частиною п`ятою статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

37. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

38. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

39. Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

40. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

41. При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

42. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

43. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

44. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

45. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

46. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

47. Відповідно до статті 4 Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

48. Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

49. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

50. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

51. Крім того, відповідно до п.195 Керівництва УВК ООН СБ у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

52. Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

53. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

54. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

55. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

VI. Позиція Верховного Суду

56. Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що йому загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні погляди та віру, що відрізняється від поглядів та віри керівництва Турецької Республіки.

57. Відповідно до статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

58. Тобто, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

59. Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

60. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

61. Звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, зокрема, зазначає про те, що в країні громадянської належності він був членом організації ОСОБА_9. У останні часи після приходу до влади партії під керівництвом ОСОБА_11 в Туреччині розпочались невмотивовані утиски та арешти членів цієї організації. Всі члени цієї групи були вимушені виїхати до різних країн. Влада звинуватила організацію в підготовці державного перевороту, проти лідера було порушено декілька кримінальних справ, члени організації також переслідуються.

62. Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є послідовником ОСОБА_9 активним учасником релігійного руху «Хізмет». Цей факт ніким не оскаржувався.

63. Загальновідомо, що в Турецькій Республіці наявний відкритий тиск державної влади на організації та осіб, які підозрюються у причетності до спроби державного перевороту в Туреччині, який стався 15-16.08.2016 року. Президент і прем`єр Туреччини у спробі державного перевороту прямо звинуватили так званих «гюлленістів» - прихильників руху «Хізмет» на чолі з лідером ОСОБА_9

64. Матеріали справи містять посилання на джерела, що вказують на крайнє невдоволення офіційної влади Туреччини існуванням руху «Хізмет» на території держави. Діючий президент Туреччини констатує вплив прихильників ОСОБА_9 на державні справи та звинувачує послідовників цього руху в тероризмі. Крім цього, Президент Туреччини заявив, що він підтримуватиме рішення парламенту щодо відновлення смертної кари та, що держава буде «очищена від усіх прихильників проповідника ОСОБА_9».

65. Суд апеляційної інстанцій встановив що, доводи позивача підтверджуються наявними в матеріалах справи нотаріально посвідченими заявами свідків, що підтверджують обставини змушеного переїзду позивача із Туреччини до Румунії у зв`язку з тим, що турецька влада давила на них з причин релігійних переконань. Перебуваючи на території Румунії апелянт міг вільно бути активним учасником руху «Хізмет» і був там у повній безпеці. ОСОБА_2 вільно пересувався по країні і за кордоном, міг відкрито демонструвати свої релігійні погляди та приймати участь у релігійних зборах, обрядах, відкриттях релігійних шкіл, матеріальної допомоги організації ОСОБА_9 тощо. Проте, на території Туреччини така діяльність є вкрай небезпечною. Діяльність в організації «Хізмет» та прихильництво ОСОБА_9 в Туреччині є особливо небезпечними для здоров`я та життя, оскільки такі погляди та релігійні переконання переслідуються державною владою, відбуваються репресії, воєнний стан, видворення з країни, публічні побиття на стадіонах, вбивства. Тобто, відкрита діяльність організації «Хізмет», один з учасників якої є позивач, мала б значну загрозу для життя позивача, через що він змушений був, як і всі інші учасники «Хізмет» та послідовники ОСОБА_9 не тільки ховати свою діяльність, а й ховатися сам.

66. Відповідно до вимог частини 83 Керівництва УВК ООН СБ прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсне психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди.

67. Згідно з частиною 82 Керівництва УВК ООН СБ наявність переслідувань за «політичні переконання» передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання.

68. Загальновідомим є той факт, що у ніч на суботу 15.07.2016 в Турецькій Республіці була здійснена спроба військового перевороту з метою захоплення влади в країні. Проте, військово-морські сили Туреччини, авіація та частина населення не підтримали заколот. Після перевороту у м.Стамбулі громадяни мали намір вчинити самосуд над повстанцями. Спроба військового перевороту була придушена владою країни. У спробі державного перевороту було прямо звинувачено прихильників руху «Хізмет» на чолі з лідером ОСОБА_9. Президентом Туреччини була зроблена заява щодо відновлення смертної кари по відношенню до учасників державного перевороту.

69. Згідно з підпунктом «е» пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (далі - Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

70. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

71. Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

72. При таких обставинах колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що судом першої інстанції не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену ОСОБА_2 щодо ситуації у країні походження апелянта, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою. Колегія суддів також погоджується, що судом першої інстанції було зазначено, що наразі відсутні елементи особистої дискримінації, але не було перевірено численних фактів дискримінації та репресій осіб, які також, як і позивач, є учасниками руху «Хізмет», що безсумнівно надає реальні підстави побоюватися за своє життя і позивачу.

73. Сповідання ОСОБА_2 релігії руху «Хізмет», належність до прибічників ОСОБА_9, активна участь в цій організації, включаючи проповідництво та спонсорську поміч все це є підставами для реального побоювання позивача за своє здоров`я та життя.

74. Також слід зазначити, що згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

75. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

76. При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

77. Верховний Суд також зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

78. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_10 звернувся за захистом в Україні саме 29.04.2016, у зв`язку з тим, що весь час до того він був повністю зайнятий процедурою екстрадиційного арешту. Після того як ситуація із екстрадиційним арештом була вирішена та в Туреччині загострювалась ситуація з переслідуваннями прихильників руху «Хізмет», позивач і звернувся за захистом в Україні, адже мав побоювання щодо своїх релігійних та політичних переконань вже давно. Позивач не звертався за захистом до тих пір поки, на його думку, загроза його особистості не стала реальною.

79. Викладене та встановлені судами обставини свідчить про те, що у випадку, що розглядається, відносно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

80. Відтак, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову й покладення на ДМС України обов`язку щодо повторного розгляду поданої позивачем заяви.

81. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

82. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

83. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

84. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року у справі № 815/5648/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

М.М. Яковенко