Справа № 825/598/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

31 жовтня 2019 року
Київ
справа №825/598/17
адміністративне провадження №К/9901/23837/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Губської О. А.,
суддів: Білак М. В., Загороднюка А.Г.,
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання провести нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: Шелест С.Б. (головуючий), ОСОБА_2 , Пилипенко О.Є.

І. Суть спору:
1. ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:
1.1. визнати бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку протиправною;
1.2. зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 03.08.2016 по 06.03.2017.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що наказами відповідача її було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. При цьому, наказом від 03.08.2016 № 167 передбачено виплату позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178. Однак, на момент звільнення, розрахунок з нею в повній мірі відповідачем здійснений не був, а саме не було виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно. Остаточній розрахунок з позивачем здійснено 07.03.2017 шляхом перерахування ВЧ НОМЕР_1 грошових коштів на картковий рахунок позивача. Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 07.03.2017, то відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що оскільки спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений, то слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України.
3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом на посаді старшого оператора взводу радіоперехоплення та пеленгації роти радіоперехоплення та пеленгування загону радіорозвідки ВЧ НОМЕР_1 .
5. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.08.2016 № 18-РС позивача було звільнено з військової служби у відставку з виключенням з військового обліку за п. «б» (за станом здоров`я).
6. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 03.08.2016 № 167, старшого солдата ОСОБА_1 з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом, серед іншого, було передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016.
7. Відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 від 08.08.2016 № 9, загальна сума компенсації становить 61 121,36 грн.
8. Втім, на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення її з особового складу частини та усіх видів забезпечення, грошова компенсація вартості за не отримане речове майно у сумі 61 121,36 грн. позивачу не виплачена.
9. У зв`язку із цим, позивач зверталась до командування ВЧ НОМЕР_1 та речової служби тилу КСВ ЗСУ із заявами про виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, що підтверджується листами-відповідями від 31.01.2017 №116/10/2/3/59, від 04.01.2017 № 116/10/2/3/9, від 05.04.2017 № 69/595 та від 23.02.2017 № 69/339.
10. Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , остаточний розрахунок ВЧ НОМЕР_1 з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно відбувся 07.03.2017.
11. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 03.08.2016 по 06.03.2017.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
12. Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 16 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовив.
13. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, - не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Крім того, оскільки наказ командира, яким Ппозивача з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, без проведення усіх необхідних розрахунків нею не оскаржувався, позивач фактично погодилась на проведення з нею неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини.
14. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено.
15. Київський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини - 03.08.2016 та проведення остаточного розрахунку з нею лише 07.03.2017, відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати Позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 61 121,36 грн. Також зазначено, що у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення остаточного з нею розрахунку. При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давала, що не спростовується відповідачем.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
16. Не погоджуючись з такими рішеннями суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.
17. У скарзі позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове рішення, яким залишити адміністративний позов без задоволення.
18. Свої вимоги скаржник мотивує тим, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статтей 116,117 Кодексу законів про працю України. Крім того, наказ командира, яким позивача з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, без проведення усіх необхідних розрахунків ОСОБА_1 не оскаржувався, а тому позивач фактично погодилась на проведення з нею неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини. Також судом апеляційної інстанції не враховано, що військова частина вжила всіх можливих заходів для своєчасної виплати позивачеві грошової компенсації за не отримане речове майно.
19. Позивач у запереченнях на касаційну скаргу посилається на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням процесуальних норм на підставі повно та всебічно з`ясованих обставинах справи, а тому не підлягає скасуванню.
V. Джерела права й акти їх застосування
20. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
23. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
24. Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
25. Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
26. Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
27. Відповідно до частина 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
28. Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
29. Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
30. Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
31. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
32. Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
33. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
34. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
VI. Висновок Верховного Суду
35. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
36. Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
37. Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
38. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
39. Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
40. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
41. Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
42. При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з нею розрахунку. При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давала, що не спростовується відповідачем.
43. Посилання скаржника на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.
44. Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання скаржника на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду апеляційної інстанції.
45. Також, необґрунтованим є посилання скаржника на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні.
46. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
47. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
48. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
49. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
VI. Судові витрати
50. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року у справі № 825/598/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий О. А. Губська

Судді М. В. Білак

А.Г. Загороднюк