Справа № 200/1873/19-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 р. Справа№200/1873/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Голошивця І.О., при секретарі судового засідання - Шташаліс О.О., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Корольової О.В., розглянув в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України; ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України; ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні.

Позов, разом з уточненнями вмотивовано тим, що 26.07.1994 ОСОБА_1 був зарахований на службу до Прикордонних військ України. Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24.07.2018 № 682-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас та наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.07.2018 № 280-ос виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення з 01.08.2018. В супереч діючому законодавству Південним регіональним управлінням протиправно не проведено своєчасно розрахунок при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, зокрема не вжито вичерпних заходів щодо виплати в день виключення із списків частини компенсації за неотримане речове майно Одеським загоном морської охорони, на речовому забезпеченні якого перебував ОСОБА_1 . Зокрема, при виключені позивача із списків особового складу довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, була відпрацьована речовою службою Одеського загону морської охорони лише за період з квітня 2014 року до дати звільнення з військової служби, період з часу набуття ОСОБА_1 права на отримання предметів речового майна, а саме з серпня 1994 року по квітень 2014 року враховано не було. Про факт порушення ОСОБА_1 02 серпня 2018 року було подано відповідну заяву на ім`я начальника Південного регіонального управління, лист від 02.08.2018 за № М-60. Згідно листа № 723/М-60 від 31.08.2018 вбачається що Південне регіонального управління володіє інформацією про речове забезпечення ОСОБА_1 в період з 1994 по 2012 рік, до переміщення його для подальшого проходження військової служби до Керченського загону морської охорони, однак ці роки не взяті до уваги при нарахуванні грошової компенсації. Південне регіональне управління зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100). Південне регіональне управління Державної прикордонної служби повинно було провести розрахунок з позивачем але до теперішнього часу це зроблено не було, тому позивач вважає, йому потрібно нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2018 по дату ухвалення рішення по справі. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача 1 надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що ОСОБА_1 дійсно проходив службу на посаді начальника відділу морської охорони штабу ПдРУ з 31.12.2015 по 01.08.2018. Позивач, при цьому, перебував на речовому забезпечені ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). Із вищевикладеного слідує, що Позивач знаходився на речовому забезпечені іншої юридичної особи, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), звернувся з відповідним рапортом до керівника саме цієї особи, та відповідно визначення розміру і подальша виплата зазначеної компенсації за неотримане речове майно здійснюється саме зазначеною юридичною особою, а не Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України. Тобто, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання дій протиправними в частині не проведення повного розрахунку при звільнені, та зобов`язання провести виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені повинні бути заявлені не до Південного регіонального управління, а до Одеського загону морської охорони. Щодо посилання Позивача на положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), відповідач вважає такі посилання взагалі безпідставними, з причин того, що порядок проходження військової служби, права і обов`язки всіх військовослужбовців, статус військовослужбовців і порядок звільнення військовослужбовців регулюється не нормами КЗпП, а спеціальним законодавством України. положення статей 116, 117 КЗпП України, щодо компенсації за нестримане речове майно не розповсюджуються на спірні правовідносини. Окрім іншого, спеціальні норми законодавства з виплати компенсації за неотримане речове майно не містять в собі посилання на відшкодування виходячи із середньої заробітної плати за порушення термінів її виплати. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що розрахунок грошової компенсації нараховувався на підставі наявності в Одеському загоні морської охорони речового атестату № 40 від 06 серпня 2015 року, оформленого Маріупольським загоном морської охорони та арматурної картки обліку виданих предметів речового майна під час проходження служби з серпня 2015 року до дати звільнення з військової служби. Враховуючи ті обставини, що Одеський загін морської охорони не мав інформації, щодо належного до видачі речового майна у вказаний Позивачем період, розрахунок проведено при наявності лише тієї інформації, якою він володів, без врахування арматурної карточки Керченського загону морської охорони. Позивач не був військовослужбовцем Одеського загону морської охорони, а тому обов`язку, щодо розрахунку за всіма видами забезпечення належного на день його звільнення в військовій частини не має. Також зазначив, що Міністерство соціальної політики України зазначало, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Крім того, компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсації, яка виплачується за умови добровільної відмови позивача від отримання належного йому речового майна, які він міг отримати перебуваючи на військовій службі, вимоги статей 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані у даних правовідносинах. Розрахунок сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені Позивачем розрахований не вірно та на власний розсуд. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31.07.2019 прийнято до розгляду дану позовну заяву та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 13.08.2019.

13.08.2019 розгляд справи відкладено на 05.09.2019.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 відкладено розгляд справи на 27.09.2019 та витребувано додаткові докази.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.09.2019 закінчено підготовче провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті на 24.10.2019.

24.10.2019 розгляд справи відкладено на 30.10.2019.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 з 26.07.1994 був зарахований на службу до Прикордонних військ України.

Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24.07.2018 № 682-ос, позивача звільнено з військової служби в запас.

Наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.07.2018 № 280-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення з 01.08.2018 (а.с. 19).

30.07.2018 позивачем було подано до Командира Одеського загону морської охорони рапорт, у якому позивач просив нарахувати грошову компенсацію за недоотримане речове майно за період проходження військової служби в офіцерському званні з 01.08.1994 по 01.08.2018, у з`язку із звільненням його з лав Державної прикордонної служби України (а.с. 20).

Відповідно до довідки № 285 від 31.07.2018 про вартість речового майна, що належить до видачі, позивачу належить речове майно на загальну суму грошової компенсації 8329,37 грн. за період з квітня 2014 року по 01.08.2018 (а.с. 21).

Не погодившись з вищезазначено довідкою № 285, ОСОБА_1 звернувся до начальника Південного регіонального управління із заявою від 02.08.2019, в якій зазначив, що при нарахуванні вартості речового майна йому не було враховано компенсацію за період проходження служби з 1994 року по 2014 рік, просив здійснити перевірку правильності нарахування компенсації та дорахування її згідно діючого законодавства (а.с. 24).

Листом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.08.2018 за № 723/М-60, ОСОБА_1 повідомлено, що розрахунок грошової компенсації нараховувався на підставі наявності в Одеському загоні морської охорони речового атестату № 40 від 06.08.2015, оформленного Маріупольськім загоном морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) на видані йому предмети речового майна та арматурної картки обліку виданих предметів речового майна під час проходження служби з серпня 2015 року до дати звільнення з військової служби. Сума нарахування склала 8329,37 грн. Також зазначено, що під час з`ясування питань правильності оформлення розрахунку грошової компенсації за недоотримане речове майно, отримано інформацію про наявність в Донецькому прикордонному загоні речового атестату № 121 при переміщені для подальшого проходження військової служби до Керченського загону морської охорони м. Керч у жовтні 2012 року, що дає можливість взяти до обліку даний документ та направити для отримання роз`яснення в Адміністрації державної прикордонної служби України про порядок нарахування грошової копенсації Одеським загоном морської охорони за неотримане речове майно.

Згідно з додатком до наказу командира Одеського загону морської охорони від 25.01.2019 № 32-ос про виплату грошової компенсації, ОСОБА_1 розраховано для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 8329,37 грн. (а.с. 35)

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зазначає на наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Стосовно вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідачів щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі за період з серпня 1994 року по квітень 2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

У відповідності до абзаців першого та третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пунктів 10, 12 розділу І Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної служби України в мирний час та особовий період, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.10.2016 № 1132, речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України. Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. У разі пошкодження (знищення) речового майна особистого користування під час виконання обов`язків військової служби не з вини військовослужбовця йому видається нове майно. Видача нового майна взамін пошкодженого (знищеного), строк носіння якого не закінчився, здійснюється на строк носіння, встановлений нормою речового забезпечення для виданого предмета, та обліковується з місяця, в якому він був фактично пошкоджений (знищений).

Так, в матеріалах справи наявний акт № 2 перевірки наявності у військовослужбовців предметів речового майна особистого користування від 20 липня 2014 року, затверджений командиром Маріупольського загону морської охорони, з якого вбачається, що в ході перевірки було встановлено відсутність у деяких військовослужбовців атестату на речове майно особового користування або арматурної картки. На підставі чого, було зроблено висновок про те, що на військовослужбовців, у яких відсутні речові атестати або арматурні карки на підставі викладеної інформації в додатку до цього акту, потрібно завести арматурні картки та поставити наоблік речового майна особистого користування відповідно до керівних документів.

Суд зазначає, що гарантоване ст. 9-1 Закону №2011-XII право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

У пунктах 54-55 вказаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.

Таким чином, суд вважає, що було порушено право позивача на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте суд зазначає, що оскільки в ході розгляду справи було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував на речовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно було подано саме на ім`я начальника Одеського загону морської охорони, вимоги про не проведення нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року повинні бути застосовані саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), як до належної юридичної особи.

Як встановлено судом, станом на день розгляду даної справи саме відповідачем 2 не виплачено в повному обсязі ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з серпня 1994 року по квітень 2014 року, така компенсація була здійснена лише за період з квітня 2014 до дати звільнення з військової служби, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку позивача.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач 2 допустив невиплату у повному обсязі позивачу належної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а тому позивач має право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з серпня 1994 року по квітень 2014 року, і його права в цій частині повинні бути поновлені шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2018 по дату ухвалення рішення по даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 9-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсації, яка виплачується за умови добровільної відмови позивача від отримання належного йому речового майна, які він міг отримати перебуваючи на військовій службі.

Крім того, в матеріалах справи міститься інформація, що роботодавцем позивача є саме Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України, яке повністю розрахувалось з позивачем при звільненні, про що свідчить довідка від 29.08.2019 №11/32 щодо складових грошового забезпечення (а.с. 246), та довідка - розрахунок від 29.08.2019 №11/37 (а.с. 247).

З наведеного вбачається, що компенсація за неотримане речове майно, не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тому не є оплатою праці, таким чином вимоги статей 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Таким чином, зважаючи на зазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2018 по дату ухвалення рішення по даній справі задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Враховуючи предмет даного позову, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 77, 90, 132, 139, 242-244, 246, 255, 271, 283, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України; ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення недоотриманої допомоги при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), здійснити нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 за період проходження військової служби з часу набуття права на отримання предметів речового майна з серпня 1994 року по квітень 2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 29 жовтня 2019 року за участю позивача та представника позивача.

Повний текст рішення складено відповідно до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець