Справа № 560/2747/19
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2019-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2747/19
РІШЕННЯ

іменем України

01 листопада 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13 серпня 2014 року прийняте Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області;

зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надати дозвіл на міграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13 серпня 2014 року;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на користь гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13 серпня 2014 року здійснені ним судові витрати на оплату судового збору та витрати на надання правової допомоги, шляхом безспірного списання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №413370000 безпідставно відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" без повідомлення причин що стали підставою для відмови, вказує на відсутність належного обґрунтування та зазначення конкретних підстав, внаслідок яких позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

На переконання позивача, оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 13 вересня 2019 року, суд відмовив позивачу у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Згідно з ухвалою від 21 жовтня 2019 року суд також відмовив у задоволенні клопотання представників сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У встановлений судом строк відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що надані позивачем матеріали свідчать, що адреса реєстрації, вказана у заяві -анкеті не відповідає фактичному проживанню іноземця. Фактичне місце проживання іноземця не встановлено.

Крім цього, представник відповідача зазначив, що 06 серпня 2019 року до Управління надійшла відповідь Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області №72/2/202/3867 про те, що Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області вважає за доцільне відмовити громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Враховуючи вказану інформацію, відповідь Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області, на підставі матеріалів справи, УДМС України в Хмельницькій області було складено висновок та прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до п.6 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

10 жовтня 2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для Позивача при відсутності будь-якої їх вини у обставинах, що склалися. Відмова у наданні дозволу, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права Позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Разом з відповіддю на відзив від представника позивача надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.

Дослідивши зазначене клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Проте, судом не встановлено, що предметом даного позову є обставини, які в результаті винесення рішення по даній справі можуть мати будь які наслідки та вплинути на права та інтереси Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, тому суд вважає, що клопотання представника позивача про залучення третьої особи не підлягає до задоволення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , 08 травня 2019 року звернувся до сектору Управління ДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є батьком іммігранта.

Управлінням ДМС були складені та направлені відповідні запити про проведення перевірок щодо наявності чи відсутності підстав для отримання заявником дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно листа управління СБУ в Хмельницькій області №72/2/202/3867 від 02 серпня 2019 року зазначено про те, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання в Україні за адресою, яка не відповідає фактичному проживанню іноземця. Фактичне місце проживання іноземця не встановлено.

Також зазначено, що зі слів старости села Редвинці, Хмельницького району було встановлено, що за вказаним місцем проживання позивач не проживав та не проживає. Відтак, управлінням Служби безпеки України в Хмельницькій області рекомендовано відмовити ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ч. 4 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

14 серпня 2019 року на підставі вказаної рекомендації структурним підрозділом відповідача був складений висновок за результатами розгляду заяви позивача та прийняте оскаржене рішення №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" , іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію".

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону "Про імміграцію", встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 вказаного Закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Частиною першої статті 10 Закону України "Про імміграцію", встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

До того ж, порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім ст. 9 Закону № 2491-ІІІ визначені пунктами 11-14, за якими територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з вимогами, пункту шістнадцятого Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

На виконання пункту 14 Порядку після отримання та реєстрації заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем було направлено відповідні інформаційні запити.

Як встановлено у ході судового розгляду та вже зазначалося, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.

За результатами розгляду заяви, відповідачем 14 серпня 2019 року винесено висновок про результати розгляду заяви громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до вказаного висновку, Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 08 травня 2019 року звернувся до сектору централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є батьком іммігранта.

Водночас, у висновку від 14 серпня 2019 року зазначається про надходження листа від Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02 серпня 2019 року №72/2/202/3867 про те, що позивач для оформлення дозволу на імміграцію зазначив адресу проживання в Україні, але не проживає за зазначеною адресою. Отже, в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості.

З тексту вказаного листа повідомляється, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , в порушення ч.4 ст.10 Закону України "Про імміграцію", в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, вказав завідомо неправдиві відомості. Враховуючи викладене, Управління СБ України у Хмельницькій області вважає за доцільне відмовити вказаному іноземцю в отриманні дозволу на імміграцію в Україну.

Зважаючи на вказану інформацію, викладену у листі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02 серпня 2019 року №72/2/202/3867, рішенням від 14 серпня 2019 року № 413370000, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02 серпня 2019 року №72/2/202/3867.

При цьому, статтею 10 Закону України "Про імміграцію", встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду клопотання позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь - які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

У матеріалах наданих на вимогу суду, міститься лише одне пояснення старости села Редвинці Бакалець О.М. , яка вказала, що фактично за вказаною позивачем адресою ніхто не проживає.

При цьому, суд звертає увагу на те, що жодні інші докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази опитування інших осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б інших мешканців с. Редвинці.

Таким чином, в ході судового розгляду справи, органами міграційної служби не надано суду доказів того, що відповідачем вживались будь-які дій з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за вказаною ним адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02 серпня 2019 року №72/2/202/3867.

До того ж в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а отже, спірне рішення винесено протиправно та порушує права позивача.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення від 14 серпня 2019 року за №413370000 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

В розумінні вимог ст. 19 Конституції України, відповідач як орган державної виконавчої влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.4 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно абз. 2 ч.4 цієї статті, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Така вимога, на думку суду, є дискреційними повноваженнями органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України "Про імміграцію".

Таким органом в даному випадку є Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги, щодо зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в частині зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на імміграцію в Україну слід відмовити.

Згідно ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

А тому, для належного способу захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В силу ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, за сукупністю наведених обставин та враховуючи наявність письмових доказів, що підтверджують наведені позивачем доводи у позовній заяві та виходячи з системного аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №413370000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шахриханського району Андижанської області Республіки Узбекистан про надання дозволу на імміграцію в Україну.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Шахриханським районним ВВС Андижанської області 13 серпня 2014 року -
Відповідач:Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул. М. Мазура, 4, Хмельницький, Хмельницька область, 29007 , код ЄДРПОУ - 37864148)

Головуючий суддя П.І. Салюк