Справа № 303/1282/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/6953/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року (суддя - Дору Ю.Ю., час ухвалення - 11:07, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - 03.06.2019 року),

в адміністративній справі №303/1282/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області,

про скасування постанови,

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління Держпраці у Закарпатській області, в якому, урахуванням уточнення позову, просила скасувати постанову першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області від 05.07.2018 року по справі про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116, відповідно до якої на позивача накладено стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.265 КЗпП України, у вигляді штрафу всумі 111690 грн..

Крім цього, позивач звернулась до суду першої інстанції зі заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Відповідач Управління Держпраці у Закарпатській області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, з урахуванням заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, просив залишити позовну заяву без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено. Визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Закарпатській області від 05.07.2018 року №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 111690 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції від 28.05.2019 року не погодився відповідач Управління Держпраці у Закарпатській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що 20.06.2018 р. відповідачем проведено інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_1 відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю за контролю за додержанням законодавства про працю, затв. пост. КМ України від 26.04.2017 року №295. Інспекційним відвідуванням було встановлено, що позивач допустила до виконання роботи з продажу промислових товарів громадянку ОСОБА_2 без укладення письмового трудового договору, чим порушено ч.3 ст.24 КЗпП України. На підставі висновків Акту інспекційного відвідування від 20.06.2018 року №ЗК269/217/АВ, відповідач виніс відносно позивача оскаржену постанову про накладення штрафу, з урахуванням норм Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затв. пост. КМ України від 17.07.2013 р. №509 та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП. Крім цього, покликається апелянт на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 06.03.2019 року у справі №522/12566/18 про те, що накладення на юридичних і фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, санкцій відповідно до ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч.3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно з рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, що в свою чергу не є тотожними поняттями (санкціями) і вказує на відсутність притягнення позивача двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення. Також звертає увагу апелянт на те, що позивач пропустила шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч.2 ст.122 КАС України. Зазначає апелянт, що згідно реєстру відстеження поштових відправлень ОСОБА_1 отримала оскаржену постанову про накладення штрафу рекомендованим листом 25.07.2018 року, тому позовну заяву до суду першої інстанції позивач повинна була подати не пізніше 25.01.2019 р.. Крім цього, судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно інформації про виконавче провадження, 16.08.2018 р. винесена постанова про арешт майна боржника, 20.08.2018 р. - постанова про арешт коштів боржника. Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що позивач пропустила строк звернення до адміністративного суду з позовом, без поважних причин.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) Управління Держпраці у Закарпатській області просить скасувати рішення суду першої інстанції від 28.05.2019 року та прийняти ухвалу, якою залишити позовну заяву без розгляду.

Позивач із апеляційними вимогами не погодився, подав суду апеляційної інстанції відповідь на апеляційну скаргу, у якій, вказує на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу №92 від 01.06.2018 р. та направлення на проведення інспекційного відвідування №565 від 08.06.2018 р. відповідачем Управлінням Держпраці у Закарпатській області було проведено інспекційне відвідування у позивача ФОП ОСОБА_1 (місце здійснення діяльності: с . Нове Давидково , АДРЕСА_3 , Мукачівського району (магазин «Ідеал») щодо перевірки додержання законодавства про працю за зверненням щодо дотримання трудового законодавства при оформленні трудових відносин (а.с. 59, 70).

20.06.2018 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ЗК269/217/АВ (а.с. 72-77).

Із змісту вказаного Акту інспекційного відвідування видно, що в ході інспекційного відвідування виявлено порушення позивачем ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: допущено до виконання роботи з продажу промислових товарів громадянку ОСОБА_2 без укладання письмового трудового договору.

На підставі вищевказаного Акту Управлінням Держпраці у Закарпатській області винесено Припис про усунення виявлених порушень №ЗК269/217/АВ/П від 21.06.2018 року, згідно якого зобов`язано позивача укласти трудовий договір з найманою працівницею ОСОБА_2 в письмовій формі та видати наказ (розпорядження), а також про прийом працівника повідомити в органи ДФС. Строк усунення порушень встановлено до 01.07.2018 року (а.с. 81-82).

Також, за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 головним державним інспектором за вищенаведеними фактами було складено протокол про адміністративне правопорушення №ЗК269/217/АВ/П/ПТ від 21.06.2018 р. за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, який передано на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду (а.с. 83-85).

На підставі вищевказаного Акту, 05.07.2018 року відповідачем Управлінням Держпраці у Закарпатській області винесено постанову №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої, на позивача ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111690 грн., на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України (а.с. 8-9).

Також встановлено, що за результатом розгляду протоколу №ЗК269/217/АВ/П/ПТ від 21.06.2018 р., постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2018 року в справі №303/4422/18ФОП ОСОБА_1 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП. Стягнено з ФОП ОСОБА_1 штраф в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. в дохід держави (а.с. 12).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем строку звернення до суду і позовом, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним адміністративним позовом, колегія суддів враховує, що відповідно до п.8 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. пост. КМ України від 26.04.2017 р. №295, постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Однак, з наявної в матеріалах справи копії оскарженої постанови №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 від 05.07.2018 року видно, що в ній відсутнє зазначення про її направлення позивачеві у строк визначений п.8 Порядку №295.

Крім цього, наявний в матеріалах справи витяг відстеження поштового відправлення (а.с.64) не підтверджує факт направлення на адресу ОСОБА_1 саме постанови №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 від 05.07.2018 року.

Колегія суддів враховує, що копію оскарженої постанови №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 від 05.07.2018 року представник позивача отримав 18.02.2018 року, яку було надіслано за результатом розгляду звернення представника позивача №01/02-2019 від 04.02.2019 р. до Мукачівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (а.с. 10).

Тобто зміст постанови від 05.07.2018 року, зокрема щодо розміру штрафу став відомий позивачу лише у лютому 2019 року після отримання постанови з Мукачівського РВ ДВС щодо примусового виконання постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що відповідна позовна заява подана до суду 26.02.2019 року за вх. №4010, що підтверджується відміткою Закарпатського окружного адміністративного суду (а.с. 1).

Таким чином, строки звернення до адміністративного суду передбачені ст.122 КАС України, позивачем не пропущено.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність спірної постанови відповідача від 05.07.2018 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною 4 статті 2 вищезгаданого Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. пост. КМ України від 26.04.2017 р. №295 (далі Порядок №295).

Так, пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно пункту 5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів, Пенсійного фонду України та його територіальних органів; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник. Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню (п.8 Порядку №295).

Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування (п.11 Порядку №295).

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (пункти 19, 20 Порядку №295).

Припис є обов`язковим для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування. Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду. У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування (пункти 23, 24 Порядку №295).

Пунктами 27-29 Порядку №295 передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності. У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються. Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затв. пост. КМ України від 17.07.2013 р. №509 (далі Порядок №509).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі: - рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; - акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади; - акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд. У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів (пункти 3-5 Порядку №509).

Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункти 6-8 Порядку). За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

З матеріалів справи видно, що підставою для винесення відповідачем оскарженої постанови про накладення штрафу від 05.07.2018 року стали висновки Акту інспекційного відвідування від 20.06.2018 року про те, що позивач порушила вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: допустила до роботи до виконання роботи з продажу промислових товарів ОСОБА_2 (за місцем здійснення діяльності: АДРЕСА_3 , Мукачівського району (магазин «Ідеал») без укладання письмового трудового договору.

Також, як уже зазначалось судом вище, за вищенаведеним фактом головним державним інспектором було складено протокол про адміністративне правопорушення від 21.06.2018 року №ЗК269/217/АВ/П/ПТ за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, який передано на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду.

У подальшому, постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2018 року в справі №303/4422/18 позивача ОСОБА_1 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП. Стягнено з ОСОБА_1 штраф в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. в дохід держави.

Із змісту вказаної постанови суду від 18.09.2018 року видно, що вона винесена за результатами розгляду протоколу Управління Держпраці у Закарпатській області про адміністративне правопорушення від 21.06.2018 року №ЗК269/217/АВ/П/ПТ, щодо вчинення порушення ч.3 ст.24 КЗпП України а саме: допустила до роботи до виконання роботи з продажу промислових товарів ОСОБА_2 (за місцем здійснення діяльності: АДРЕСА_3 , Мукачівського району (магазин «Ідеал») без укладання письмового трудового договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Згідно ч.1 ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Тобто, забороняється, а також є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника, а підприємство (чи ФОП) щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. При цьому, відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин, у першу чергу, з мотивів ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю (ч. 3, 4, 7 ст.265 КЗпП України).

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також ч.3 ст.41 КУпАП, відповідно якої фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, частиною 2 статті 265 КЗпП України і частиною 3 статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф згідно ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч.3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що і ст.265 КЗпП, і ст.41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р..

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, уразі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч.2 ст.265 КЗпП і ч.3 ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність за одне й те саме правопорушення, для застосування ст.61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2018 року в справі №303/4422/18, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 було визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, тобто за порушення, яке було викладене у висновках Акту інспекційного відвідування №ЗК 269/217/АВ від 20.06.2018 р..

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в даному випадку позивача ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності за порушення одних і тих самих вимог трудового законодавства фізичною особою-підприємцем за частиною 2 статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП, тому повністю збігаються суб`єкт відповідальності і види порушення (як в даному випадку: допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Враховуючи вищенаведені ознаки та пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачені у ч.3 ст.41 КУпАП, належать до видів відповідальності за одне і теж порушення вимог законодавствам про працю.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі №814/2156/16.

Відносно покликань апелянта (відповідача) на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №522/12566/18 в якій зазначено, що накладення на юридичних і фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, санкцій відповідно до ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч.3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно з рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, що вказує на відсутність притягнення позивача двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення, то колегія суддів зазначає, що вказана постанова стосувалася визначення підсудності вказаної категорії справ та не вирішувала справу по суті.

Крім цього, правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року (справа №522/12566/18) не суперечать правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 21.12.2018 року у справі №814/2156/16.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови від 05.07.2018р. №ЗК269/217/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-116 про накладення на позивача штрафу у розмірі 111690 грн..

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року в адміністративній справі №303/1282/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про скасування постанови - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Повний текст постанови складено 01.11.2019 року