Справа № 120/1922/19-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1922/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач - Совгира Д. І.

29 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Кузьменко Л.В. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року (яке складено в повному обсязі та підписано у м. Вінниця 19.07.2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Підставою звернення з даним позовом до суду слугувала відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії в зв`язку з втратою годувальника, яка оформлена рішенням від 25.02.2019 року №10. Зокрема, позивач в спростування доводів відповідача про відсутність у нього необхідного страхового стажу, зазначає, що пенсійним органом протиправно прийнято до уваги лише 20 років 9 місяців і 8 днів його страхового стажу, оскільки відповідно до записів його трудової книжки, загальний страховий (трудовий) стаж становить 24 роки 1 місяць 11 днів, що додатково підтверджується наявними документами, в тому числі і довідкою, яка засвідчує, що він дійсно працював робітником обслуговування приміщень та кочегаром газових котлів з 08.06.2005 по 14.08.2009 у СЗШ І-ІІ ступенів с. Рахнівка Гайсинського району Вінницької області.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на допущенні судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги виключно доводи наведенні пенсійним органом у відзиві на позовну заяву, при цьому, залишивши поза увагою докази надані позивачем. В даному випадку, скаржник вважає рішення суду першої інстанції не вмотивованим та таким, що ухвалено не на підставі досліджених матеріалів справи, а на підставі лише довідки Гайсинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №409/9-31/02 від 22.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу суду 03.10.2019 року, відповідач заперечив проти доводів позивача і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до приписів статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 14.02.2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії у зв`язку із втратою годувальника (сина ОСОБА_2 ) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №10 від 25.02.2019 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника з огляду на відсутність у нього необхідного страхового стажу, який має складати 26 років.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач помилково ототожнює поняття «страхового стажу» та «трудового стажу», вважаючи ці два поняття взаємопов`язаними та такими, що повинні розраховуватись у відповідності до записів його трудової книжки серії НОМЕР_2 . Виявивши відсутність в документах поданих ОСОБА_1 для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника підтвердження страхового стажу за 2006-2008 роки в системі персоніфікованого обліку та врахувавши, що інші документи, в тому числі довідки про заробітну плату, в цьому випадку враховуватися не можуть, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи оцінку правовідносинам, що є предметом розгляду даної справи зазначає наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За змістом статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон №2262), військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності. Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Умови призначення пенсії у разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців визначені у статті 29 Закону №2262. Згідно зазначеною нормою пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно частини 1 та 2 ст. 30 Закону №2262 право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до п. "в" ч. 4 ст. 30 Закону №2262, непрацездатними членами сім`ї, окрім інших, вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.

Як встановлено з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 на момент звернення до відповідача із заявою про призначення йому пенсії у зв`язку з втратою годувальника досяг 55-річного віку.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначає відповідний Порядок, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1).

Згідно з п.2 Порядку №3-1 встановлено, що заяви про призначення пенсії у разі втрати годувальника подаються членами сім`ї померлого годувальника, якому на момент смерті не було призначено пенсію, до органів, що призначають пенсії, через уповноважені структурні підрозділи міністерств та інших органів. У такому самому порядку подаються заяви про призначення пенсії у разі втрати годувальника членами сім`ї померлого годувальника, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а також у разі відсутності в органах, що призначають пенсії, пенсійної справи померлого годувальника. Якщо померлому годувальнику вже було призначено пенсію, заява про призначення пенсії у разі втрати годувальника подається до органу, що призначає пенсії.

Процедурні питання призначення пенсії в разі втрати годувальника визначені пунктом 10 цього Порядку. Зокрема, пенсійному органу подаються такі документи: заява; копія свідоцтва про смерть годувальника; витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю; висновок про обставини загибелі чи смерті внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби); довідка уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника або рішення суду про перебування на утриманні; документи, передбачені абзацами третім, шостим - дев`ятим пункту 7 цього Порядку, а також додаткові документи для осіб, зазначеним у пунктах "б", "в", "д" статті 30 Закону №2262.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що предметом розгляду даної справи є саме встановлення факту наявності у позивача достатнього страхового стажу для призначення йому пенсії в зв`язку з втратою годувальника.

В силу приписів частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 Закону № 1058-IV відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду серед іншого для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Персоніфіковані відомості, включені до персональної електронної облікової картки застрахованої особи, зберігаються в Пенсійному фонді протягом усього життя особи, а після її смерті - протягом 75 років на паперових та/або електронних носіях за наявності засобів, що гарантують ідентичність паперового та електронного документів (абзац дев`ятий пункту 3 частини третьої статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI)).

Згідно з частиною шостою статті 20 Закону № 2464-VI відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Отже, слід підсумувати, що починаючи з 01.01.2014 року привілеї обрахунку страхового стажу належить територіальним органам Пенсійного фонду виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Як встановлено з матеріалів справи відповідач за наслідками розгляду поданих позивачем документів для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника дійшов висновку, що страховий стаж заявника складає 20 років 9 місяців та 8 днів та не є достатнім для призначення пенсії у відповідності до статті 30 Закону № 2262.

Підставою неврахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів його трудової діяльності за 2006 - 2008 роки є відсутність відомостей про дані періоди в системі персоніфікованого обліку в Реєстрі застрахованих осіб загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Дана обставина позивачем не оскаржувалась.

При цьому, судова колегія враховує наявність в матеріалах справи листа від 02.04.2019 року №699/09-31/09 Гайсинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким повідомлено позивача про здійснений підрахунок його страхового стажу за даними, що містяться як в системі персоніфікованого обліку, так і в порядку визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», внаслідок чого підтвердженим є страховий стаж який складає 20 років 9 місяців та 8 днів.

В розрізі викладеного, судова колегія критично ставиться до посилань відповідача на інформацію наявну у записах його трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки остання не може засвідчити факт щомісячної сплати позивачем страхових пенсійних внесків у період з 2006-2008 років.

В даному випадку, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність факту безпідставного ототожнення позивачем понять «страхового стажу» та «трудового стажу», і вважає за необхідне зазначити, що трудовий стаж - це періоди офіційної трудової діяльності, що підтверджуються записами в трудовій книжці, а власне страховий (пенсійний) стаж - це відрізок часу, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачувалися внески в сумі не менше, ніж мінімальний страховий внесок (стаття 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Вказане також стосується і доводів апеляційної скарги стосовно наявності у позивача загального стажу 24 роки 1 місяць та 11 днів, що прослідковується із записів трудової книжки. В даному випадку, судова колегія останні відхиляє як такі, що не стосуються предмету розгляду даної справи та в будь-якому випадку не узгоджуються із приписами статті 26 Закону № 1058 та статті 30 Закону № 2262.

Тобто факт встановлення наявності у позивача загального трудового стажу понад 24 роки жодним чином не вплине на можливість отримання ним пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують обставин встановлених оскаржуваним в межах даного апеляційного провадження рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Кузьменко Л.В. Франовська К.С.