Справа № 460/2026/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2019 року м. Рівне №460/2026/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не запровадженні практичного способу використання права позивача на телефоні розмови, передбаченого чинним кримінально-виконавчим законодавством України; 2) зобов`язати відповідача запровадити практичне виконання пункту 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5 відповідно до чинного кримінально-виконавчого законодавства України, а саме: при використані позивачем права на телефоні розмови використовувати телефон рухомого (мобільного) зв`язку, який знаходиться на обліку установи, та придбане засудженим власне кінцеве обладнання рухомого (мобільного) зв`язку (sim-карту), яке зберігається у начальника відділення соціально - психологічної служби, і видається для здійснення дзвінка. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 липня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на використання власної sim-картки при реалізації права на телефонні розмови. 31 липня 2019 року відповідач ознайомив позивача з листом, яким повідомив про те, що використання та зберігання засудженими sim-карток заборонено чинним кримінально-виконавчим законодавством України. Позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо надання йому можливості використовувати власну sim-картку та вважає її протиправною. В обґрунтування вказаної позиції позивач посилається на Практичний посібник «Права людини за ґратами», у якому доктор юридичних наук, старший науковий співробітник, завідувач відділом дослідження проблем кримінального та кримінально-виконавчого права Науково-дослідного інституту вивчення проблем злочинності імені академіка В.В. Сташиса Національної академії правових наук України ОСОБА_2 вказує, що для здійснення дзвінка засуджений може використовувати як стаціонарний телефон, так і мобільний телефон, для чого він має придбати власну sim-картку. Крім того, позивач зауважив, що про можливість використання засудженими власних sim-карток також повідомляв Заступника Міністра юстиції України ОСОБА_3 . в інтерв`ю з кореспондентом газети «Закон і Обов`язок» (випуск № 12-13/3366-3367 від 21 травня 2018 року). Зокрема, ОСОБА_3 повідомив, що наразі в установах відбування покарання функціонують кімнати, де зберігаються сім-карти ув`язнених; треба подзвонити, ув`язнений приходить, вставляє свою "сімку" і дзвонить. Окрім того, позивач звертає увагу на те, що за відсутності правових підстав адміністрацією Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» були затвердженні власні розрахунки вартості надання 1 хвили телефонної розмови мобільним телефоном, до якої протиправно включено вартість електроенергії, яка потрібна для зарядки мобільного пристрою, та прибуток в розмірі 5 %. З наведених підстав, позивач просить задовольнити позовну вимоги в повному обсязі.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що з 13 березня 2012 року позивач відбуває покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)» у вигляді довічного позбавлення волі. Відповідач звертає увагу на те, що чинне кримінально-виконавче законодавство України не наділяє осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, правом на використання власних sim-карток з метою здійснення телефонних дзвінків. Більше того, згідно з додатком 3 до Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5, зберігання засудженими радіоелектронних пристроїв, призначених для передавання чи приймання радіосигналів, в тому числі sim-карток, заборонено. В свою чергу, посилання позивача на Практичний посібник «Права людини за ґратами» та інтерв`ю Заступника Міністра юстиції України ОСОБА_3., опубліковане в газеті «Закон і Обов`язок», відповідач вважає безпідставним, оскільки вони не є нормативно-правовими актами та не мають юридичної сили. Також, покликання позивача на протиправність затвердження розрахунків вартості надання 1 хвилини телефонної розмови мобільним телефоном, відповідач вважає необґрунтованим, оскільки такі розрахунки були прийнятті виключно виконання положень частини п`ятої статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України. З огляду на вказане відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також, до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній наводить доводи та аргументи тотожні викладеним у позовній заяві.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких посилається на обставини аналогічні зазначеним у відзиві на позов.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

23 серпня 2019 року позовна заява надійшла до суду.

28 серпня 2019 року ухвалою суду позивача звільнено від сплати судового збору, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, вказаною ухвалою частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів та відмовлено в задоволенні клопотань останнього про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, виклик та допит свідків.

16 вересня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позов та витребовувані судом докази.

26 вересня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про витребування доказів.

1 жовтня 2019 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив.

21 жовтня 2019 року в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

З 13 березня 2012 року позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)». Вказане не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті.

11 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про в якій просив надати йому дозвіл на використання власної sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.

Листом від 30 липня 2019 року за № 30/10/18-19/Г-13 відповідач, посилаючись на положення частини п`ятої статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, пункт 2 розділу XIV, додатку 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5, роз`яснив позивачу порядок надання засудженим телефонних розмов та повідомив про заборону зберігання останніми радіоелектронних пристроїв, призначених для передавання чи приймання радіосигналів, в тому числі sim-карток. Копія вказаного листа вручена позивачу 31 липня 2019 року.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина третя статті 63 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК Укрїни), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 КВК України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини перша, друга статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина друга статті 151 КВК України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених КВК України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 КВК України, частиною першою якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі й здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 КВК України.

Частиною п`ятою згаданої статті передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Водночас, частиною восьмою статті 110 КВК України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

На реалізацію положень статей 107 та 110 КВК України наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила № 2823/5), згідно з пунктом 2 розділу ІІ яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XІV цих Правил.

Відтак, розділом XІV Правил № 2823/5, деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови.

Так, пунктом 2 вказаного розділу Правил № 2823/5 передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених (додаток 13).

Телефонні розмови засуджених, які тримаються у виправних центрах, можуть здійснюватися за допомогою мобільних телефонів, які вони мають право зберігати при собі, зареєстрованих в черговій частині установи виконання покарань. Засуджений має право зберігати при собі лише один мобільний телефон та використовувати не більше двох ідентифікаційних телекомунікаційних карток операторів зв`язку (SIM-картка).

Для користування мобільним телефоном засуджений повинен звернутися до начальника виправного центру з письмовою заявою із зазначенням найменування телефону, модифікації, коду міжнародного ідентифікатора мобільного обладнання (IMЕІ) або серійного номера та телефонних номерів, якими він користується.

Реєстрація мобільних телефонів здійснюється у журналі реєстрації мобільних телефонів та телефонних номерів, якими користуються засуджені (додаток 14), що зберігається в черговій частині виправного центру. Якщо у засудженого буде виявлено незареєстрований мобільний телефон або SIM-картку, вони вилучаються у встановленому цими Правилами порядку, зберігаються на складі виправного центру та повертаються засудженому після його звільнення.

Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються.

Також, суд звертає увагу на Додаток 3 до Правил 2823/5, згідно з яким засудженим забороняється зберігання і використання радіоелектронних засобів, призначених для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанцій, мобільних телефонів та зарядних пристрої до них, SIM-карток, скретч-карток поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджерів тощо), друкарських машинок, розмножувальних приладів (засудженим, які тримаються у виправних центрах, дозволяється зберігати та користуватися мобільними телефонами у порядку, встановленому пунктом 2 розділу ХІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань).

Системний аналіз приписів частини п`ятої статті 110 КВК України та пункту 2 розділу XІV, додатку 3 Правил № 2823/5 свідчить про те, що з метою забезпечення права засуджених на телефонні розмови адміністрація установи виконання покарань у визначеному нею місці встановлює таксофони та забезпечує наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи. При цьому, право зберігати та використовувати власні мобільний телефон та sim-картку мають лише засудженні, що відбувають покарання у виправних центрах, тобто кримінально-виконавчих установах відкритого типу.

Разом з тим, засудженні, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах закритого типу (виправних колоніях) в силу приписів пункту 2 розділу XІV Правил № 2823/5 не наділені правом використовувати власні sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи, що позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

Із змісту пункту 1 Положення про Державну установу «Городищенська виправна колонія (№ 96)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2018 року № 2134/5, слідує, що Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)» за своєю організаційною формою є виправною колонією, тобто належить до кримінально-виконавчих установах закритого типу.

А тому, засуджені, що відбувають покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)», в тому числі позивач, не наділені правом використовувати власні sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.

Посилання позивача на Практичний посібник «Права людини» ( Федорчук О.О. , Яковець І.С. - К.: Асоціація УМДПЛ, 2016 р.) та інтерв`ю Заступника Міністра юстиції України ОСОБА_3 , опубліковане в газеті «Закон і Обов`язок» (випуск № 12-13/3366-3367 від 21 травня 2018 року), які, на думку останнього, підтверджують наявність у нього права використовувати власну sim-картку під час здійснення телефонних розмов, суд оцінює критично, оскільки вони не є нормативно-правовими актами та, відповідно, не можуть встановлювати (регулювати) права та обов`язки громадян, в тому числі тих, що відбувають покарання у виправних колоніях.

Водночас, суд не надає правову оцінку доводам позивача щодо протиправності затвердження відповідачем власних розрахунків вартості 1 хвилини телефонної розмови мобільним телефоном, включення до них вартості електроенергії, яка потрібна для зарядки мобільного пристрою, та прибутку в розмірі 5 %, оскільки оскарження вказаних розрахунків не є предметом судового розгляду в даній адміністративній справі.

Суд зауважує, що позивачем оскаржується бездіяльність відповідача щодо виконання пункту 2 розділу XIV Правил № 2823/5 виключно в частині надання йому права використовувати власну sim-картку під час здійснення телефонної розмови. При цьому, дотримання відповідачем інших вимог пункту 2 розділу XIV Правил № 2823/5 позивачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд вважає, що в ході судового розгляду відповідач довів відсутність з його боку бездіяльності щодо виконання пункту 2 розділу XIV Правил № 2823/5 при реалізації позивачем права на телефонні розмови, у той час як позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості заявлених ним позовних вимог.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України, - відсутні.

Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 (Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)", 35341, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1);

2) відповідач - Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)" (35341, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище; ).

Суддя Комшелюк Т.О.