Справа № 640/8495/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 жовтня 2019 року № 640/8495/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України

про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивачка або ОСОБА_1 ) подала на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва позов до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, ідентифікаційний код - 41693471) (надалі - відповідач або Адміністрація ДКВС), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 08.05.2019 № 129/ОД-19 про накладення дисциплінарного стягнення.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 примічає, що наявні обов`язкові підстави для скасування спірного наказу у зв`язку із тим, що, по-перше, усупереч ст. 57 Конституції України не забезпечено конституційне право позивачки знати її права і обов`язки. По-друге, всупереч ч. 2 ст. 74 Закону України «Про державну службу» не забезпечено гарантії прав державного службовця під час застосування дисциплінарного стягнення, оскільки Адміністрацією ДКВС України не встановлено факту вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку. По-третє, в розріз ст. 19 Конституції України не забезпечено належного порядку накладення дисциплінарних стягнень. По-четверте, оскаржуваний наказ містить не всі необхідні складові (не має порядку і строків набрання наказом законної сили та порядку і строків оскарження).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2019 (суддя Вовк П.В.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2019 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 .

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019, матеріали справи № 640/8495/19 передано на розгляд судді Пащенку К.С.

01.07.2019 через канцелярію до суду ОСОБА_1. подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила суд забезпечити позов шляхом заборони Адміністрації ДКВС виконувати накази Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 26.06.2019 № 168/ОД-19, від 26.06.2019 № 170/ОД-19, від 26.06.2019 № 169/ОД-19, від 26.06.2019 № 171/ОД-19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2019 відмовлено у задоволенні заяви б/н від 01.07.2019 «Про забезпечення позову» ОСОБА_1 у адміністративній справі за позовом б/н від 16.05.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2019 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу № 640/8495/19 до свого провадження; постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику сторін та проведення судового засідання; судом запропоновано сторонам надати письмові пояснення щодо позову або відзиву відповідно, а також подати до суду всі наявні заяви та клопотання.

19.07.2019 через канцелярію до суду ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила суд забезпечити позов шляхом: зупинення дії наказу Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 08.05.2019 № 129/ОД-19 про накладення дисциплінарного стягнення; заборони Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України застосовувати до провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1 винятковий вид дисциплінарного стягнення - звільнення з посади державної служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2019 відмовлено у задоволенні заяви б/н від 19.07.2019 "Про забезпечення позову" ОСОБА_1 .

Поряд з цим, 18.06.2019 через канцелярію до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній наголошує, що при прийнятті оскаржуваного наказу Адміністрацією ДКВС було враховано характер та тяжкість вчиненого проступку, дотримано принцип пропорційності і обґрунтованості, та обрано захід дисциплінарної відповідальності, який відповідає характеру вчиненого - зауваження.

25.06.2019 позивачкою до суду подано відповідь на відзив, де ОСОБА_1 примітила, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких позивачка не можу бути примушеною робити те, що не передбачено Конституцією і законами України (ст. 19 Конституції України). Це означає, що підписувати правила внутрішнього службового розпорядку пізніше дня призначення її на посаду державної служби протиправно. Акт про відмову підписуватися, що ОСОБА_1 ознайомлена із наказом Адміністрації ДКВС України від 12.02.2019 № 14/АГ-19 "Про тривалість робочого часу працівників Адміністрації ДКВС України" на підставі ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України не можна вважати доказом того, що вона відмовилася знайомитися під розписку із правилами внутрішнього службового розпорядку під час працевлаштування. Навпаки, це доказ кримінально-карного діяння, передбаченого ст. 364 Кримінального кодексу України. Позивачка вказує, що не ознайомлення під розписку у день призначення на посаду державної служби із правилами внутрішнього службового розпорядку на підставі ч. 5 ст. 31 Закону України "Про державну службу" - це доказ неналежного призначення на посаду державної служби державного службовця, бо порушений порядок призначення. Не ознайомлення в порядку ст. 29 Кодексу законів про працю України під розписку із колективним договором, в якому зазначений режим роботи, тривалість робочого часу і відпочинку - це доказ неналежного прийому на роботу фактично без оформлення трудового договору. Неоформленого належним чином державного службовця [якщо він сам не втік в результаті мобінгу], в законному порядку звільнити неможливо, бо для таких державних службовців немає порядку накладення дисциплінарних стягнень.

У своїх запереченнях № 16-70/2019 від 01.07.2019 на відповідь на відзив, поданих до суду 04.07.2019, відповідач звернув увагу суду, що позивачка у позовній заяві та відповіді на відзив описує лише недоліки, на її думку, які спростовані представником відповідача, наказу про призначення її на посаду провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України. Жодних спростувань та пояснень щодо підстав для застосування до позивачки Адміністрацією ДКВС України дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження у зв`язку із запізненням її на роботу 26.04.2019 позивачка не надала. Відповідач також висвітлив позицію про те, що позивачка відмовилась надавати письмові пояснення з приводу запізнення на роботу 26.04.2019, що підтверджується актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від цієї дати. Оскаржуючи зазначений наказ, вона не надала пояснень щодо причини притягнення її до дисциплінарної відповідальності, а лише відводить увагу до наказу про призначення її на посаду та вводить в оману суд.

Наразі, в межах поданих сторонами вказаних заяв по суті справи, з огляду на визначені в частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України основні засади (принципи) адміністративного судочинства, а саме: верховенства права; рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі; слід відзначити, що суд не вбачає за доцільне повертати відзив та подані до нього матеріали відповідачу, тому відхиляє відповідну вимогу позивачки, викладену нею у відповіді на відзив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.05.2019 Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України прийнято наказ № 129/ОД-19 «Про накладення дисциплінарного стягнення», згідно п. 1 резолютивної частини якого за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 , провідному спеціалісту відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, оголошено зауваження (в мотивувальній частині рішення альтернативно - Наказ або Оскаржуваний наказ або Спірний наказ).

З прийнятим Адміністрацією ДКВС Наказом ОСОБА_1 не погоджується та зазначає, що всупереч ч. 5 ст. 31 Закону України «Про державну службу» Управління персоналу Адміністрації ДКВС України у день призначення позивачки на посаду державної служби не ознайомило її під підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку, що підтверджується відсутністю її підпису у день призначення на роботу за ознайомлення із правилами внутрішнього службового розпорядку.

Позивачка звернула увагу, що запис в особовій картці державного службовця від 10.04.2018 про те, що ОСОБА_1 ознайомлена із правилами внутрішнього службового розпорядку на підставі ч. 2 ст. 74 КАС України не може бути доказом ознайомлення в законному порядку із правилами внутрішнього службового розпорядку, оскільки було написано нею приблизно за 1 місяць до призначення її на посаду ще під час подачі документів для участі у конкурсі на цю посаду.

ОСОБА_1 відмічає, що всупереч п. 2 абз. 1 ст. 29 Кодексу законів про працю України вона не ознайомлена не тільки із правилами внутрішнього службового розпорядку, а й навіть із колективним договором, у змісті якого в обов`язковому порядку, відповідно до ст. 13 Кодексу законів про працю України, повинна бути інформація про режим роботи, тривалість робочого часу та відпочинку, що свідчить відсутність її розписки про ознайомлення із колективним договором.

На переконання ОСОБА_1 , відсутність її розписок під час прийому на роботу про ознайомлення із правилами внутрішнього службового розпорядку та колективним договором є доказом того, що Адміністрацією ДКВС України не дотриманий встановлений Законом України "Про державну службу" і Кодексом законів про працю України порядок ознайомлення ОСОБА_1 із її обов`язками, невиконання яких, на думку начальника Адміністрації ДКВС України ОСОБА_3 , стало підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Позивачка акцентує, що на підставі ст. 57 Конституції України правила внутрішнього службового розпорядку Адміністрації ДКВС України і колективний договір цього державного органу, якими встановлюються початок і кінець робочого часу ОСОБА_1 , не доведені належним чином до її відома. Згідно ст. 1 Конституції України - Україна є правовою державою, тому притягнення її до будь-якої відповідальності за невиконання нормативно-правого акту, який не був доведений до відома - не допускається, бо Конституцією України їй гарантовано знати свої права і обов`язки.

Позивачка стверджує, що її притягнуто до дисциплінарної відповідальності тільки тому, щоб в подальшому звільнити. Зауважила, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 63 Закону України "Про державну службу" з метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний створювати умови для виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків і підвищення ними професійної компетентності, а вже потім вимагати належного виконання посадових обов`язків. Отже, невиконання керівником державної служби свого обов`язку, передбаченого ч. 6 ст. 48 Закону України «Про державну службу» (забезпечує професійне навчання державних службовців вперше призначених на посаду державної служби протягом року з дня їх призначення) - позбавляє його можливості в законному порядку притягувати державного службовця, якому не надано жодного професійного навчання за державні кошти, до дисциплінарної відповідальності. На підставі ст. 19 Конституції України керівник державної служби не має права штучно створювати умови для звільнення державного службовця. Доказами того, що дійсно штучно створюються умови для подальшого звільнення позивачки є надана їй характеристика та службова записка щодо заборони отримання професійного навчання, яке не було надано протягом року з дня призначення на посаду державної служби.

Окремо позивачка окреслила, що всупереч ч. 2 ст. 74 Закону України "Про державну службу" дисциплінарне стягнення у вигляді зауваження накладене без встановлення фактів вчинення дисциплінарного проступку та вини. Адміністрацією ДКВС України не встановлено навіть часу запізнення ОСОБА_1 26.04.2019 та не вказано часу та дат у лютому-березні 2019 року, коли остання буцім-то запізнювалася (згідно тексту оскаржуваного наказу). Фактично, ініціатором накладення дисциплінарного стягнення стала державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", яка не є її роботодавцем (лист Адміністрації ДКВС України від 08.05.2019 № 5/1-143- 19/125-ПІ).

Також ОСОБА_1 відмітила, що накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження грубо порушує її конституційні права на доступ до державної служби (ст. 38) та на працю (ст. 43), бо по своїй суті наказ Адміністрації ДКВС України від 08.05.2019 № 129/ОД-19 є підготовкою до подальшого її звільнення. Обставину, що в наказах про притягнення до дисциплінарної відповідальності не вказано порядку і строку набрання ними законної сили та порядку і строку оскарження - необхідно розцінювати, як підготовку до звільнення ОСОБА_1

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивачка подала на розгляд суду відповідний позов.

З викладеними позивачкою твердженнями відповідач не погоджується та у своєму відзиві відмітив, що наказом начальника Адміністрації ДКВС України від 05.05.2019 № 129/ОД-19 відповідно до статей 65, 66 Закону України «Про державну службу» провідному спеціалісту відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України ОСОБА_1 оголошено зауваження за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», а саме через недотримання правил внутрішнього службового розпорядку. Вказав, що наказом Адміністрації ДКВС України від 12.02.2019 № 14/АГ-19 «Про тривалість робочого часу працівників Адміністрації ДКВС України на 2019 рік» встановлено 40 годинну норму тривалості робочого часу з наступним режимом роботи: початок робочого дня - 9-00; перерва на обід - 13-00-13-45; кінець робочого дня - 18-00; кінець робочого дня в п`ятницю - 16-45. Таким чином, спростовуються доводи ОСОБА_1 з приводу не доведення до неї належним чином інформації про початок та кінець робочого часу. Пунктом 5 зазначеного наказу контроль за його виконанням покладено на Управління персоналу Адміністрації ДКВС України. Так, згідно з отриманими відомостями щодо прибуття на роботу працівників Адміністрації ДКВС України (прохід через турнікет, шлагбаум) 26.04.2019 зафіксовано запізнення на роботу позивачки. З метою посилення контролю щодо недопущення порушень трудової дисципліни працівниками Адміністрації ДКВС України, Управлінням персоналу підготовлено доповідну записку начальнику Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України ОСОБА_4 з проханням відібрати письмове пояснення про причини запізнення на роботу позивачки та надати їх до Управління персоналу. Цього ж дня, начальник Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України Вєлков О.Ю . надав акт фіксації відмови від надання письмового пояснення ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України. Відповідач зазначає, що підставою для застосування до позивачки Адміністрацією ДКВС України дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження на підставі Оскаржуваного наказу стало запізнення її на роботу 26.04.2019. Позивач відмовилась надавати письмові пояснення з приводу запізнення на роботу вказаної дати, що підтверджується актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 26.04.2019.

Також, відповідач повідомив, що випадки запізнення позивачки на роботу мали систематичний характер. В лютому-березні 2019 року існували випадки неодноразового запізнення на роботу ОСОБА_1 , що підтверджуються актами відмови надання пояснень щодо запізнення на роботу ОСОБА_1 від 19.03.2019, від 25.02.2019.

Отже, наведе вище спростовує доводи позивачки, що дисциплінарне стягнення у вигляді зауваження накладене без встановлення фактів вчинення дисциплінарного проступку та вини останньої, а також щодо не встановлення часу та дат запізнення.

Відповідач зазначив, що при прийнятті рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відповідно до статті 74 Закону України «Про державну службу» було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Також враховувано характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.

Так, наказом від 05.04.2019 № 113/ОД-19 ОСОБА_1 притягнено до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого пунктом 5 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», а саме невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, будь-які види заохочення до позивача не застосовувалися. Щорічне оцінювання результатів службової діяльності державних службовців відносно неї не проводилося, так як на момент прийняття наказу про його проведення, ОСОБА_1 працювала на займаній посаді у звітному році менш ніж шість місяців. Відповідно до характеристики на провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно- аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС України ОСОБА_1 за час перебування на посаді остання зарекомендувала себе посередньо, після іспитового строку проявила себе як конфліктний працівник. Потребує постійного контролю за якістю виконання повсякденної роботи, мають місце випадки постійної відмови від виконання доручень керівництва та надання пояснень. Дружні стосунки в колективі не підтримує, пристосовується важко, іноді проявляє здатність вводити в оману. Неодноразові розмови з ОСОБА_1 , з боку керівництва, позитивних наслідків не принесли. З урахуванням викладеного вище, враховуючи також відмову позивачки надати пояснення щодо виявленого дисциплінарного проступку, начальником Адміністрації ДКВС України видано Наказ.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» (в рішенні - Закон), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В площині питань процедури адміністративного оскарження Наказу, суд констатує наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наразі, в рамках означеного в частині другій статті 19 Конституції України критерію, а саме: «На підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», суд вказує, що за своєю сутністю цей критерій випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України - фундаментальна юридична категорія, що є критерієм правового життя суспільства і громадян. Це «комплексне політико-правове явище, що відображає правовий характер організації суспільного життя, органічний зв`язок права і влади, права і держави»; законність - це принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» має значення, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями розуміються як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) - «похідні повноваження».

«У спосіб» значить, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Поряд з цим, суд також виокремлює, що за ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Даний конституційний припис закріплений у ст. 6 КАС України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Розкриваючи зміст верховенства права, Європейський суд з прав людини зауважує, що верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Дані позиції знаходять своє практичне застосування і у практиці Верховного Суду (постанова від 28 серпня 2018 року, справа № 820/3789/17).

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд вказує, що Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження.

Правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України Кабінетом Міністрів України утворюються територіальні органи управління - управління (відділи) в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві та Київській області, місті Севастополі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2017 року № 709 утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України.

За п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк

З огляду на наведене, прийняті Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України, як юридичною особою публічного права, відповідні накази мають відповідати критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, якою передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, для встановлення обставин протиправності Спірного наказу, як індивідуального акту, необхідним є перевірка судом прийнятого означеним суб`єктом владних повноважень такого рішення на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

В контексті нормативного регулювання спірних правовідносин та обставин справи, суд акцентує увагу на такому.

Законом України «Про державну службу» визначаються принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За ст.ст. 1, 7, 8 Закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Державний службовець має право на: 1) повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб; 2) чітке визначення посадових обов`язків; 3) належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; 4) оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу; 5) відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону; 6) професійне навчання, зокрема за державні кошти, відповідно до потреб державного органу; 7) просування по службі з урахуванням професійної компетентності та сумлінного виконання своїх посадових обов`язків; 8) участь у професійних спілках з метою захисту своїх прав та інтересів; 9) участь у діяльності об`єднань громадян, крім політичних партій у випадках, передбачених цим Законом; 10) оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності; 11) захист від незаконного переслідування з боку державних органів та їх посадових осіб у разі повідомлення про факти порушення вимог цього Закону; 12) отримання від державних органів, підприємств, установ та організацій, органів місцевого самоврядування необхідної інформації з питань, що належать до його повноважень, у випадках, встановлених законом; 13) безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, у тому числі висновками щодо результатів оцінювання його службової діяльності; 14) проведення службового розслідування за його вимогою з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Державні службовці також реалізують інші права, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Згідно ст. 4 Закону, державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Статтею 21 Закону України «Про державну службу» передбачено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.

Поряд з правовим регулюванням загальних засад державної служби, її принципів, правового статусу державного службовця, його основних прав та обов`язків, а також порядку набуття статусу державного службовця, Закон визначає систему управління державною службою, яка включає в себе: 1) Кабінет Міністрів України; 2) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби; 3) Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії; 4) керівників державної служби; 5) служби управління персоналом.

Виходячи з структури системи управління державною службою, слід примітити, що відповідно до ст. 18 Закону у державному органі залежно від чисельності персоналу утворюється структурний підрозділ або вводиться посада спеціаліста з питань персоналу (в рішенні скорочено - служба управління персоналом) з прямим підпорядкуванням керівнику державної служби. Обов`язки служби управління персоналом можуть бути покладені на одного з державних службовців органу.

Служба управління персоналом забезпечує здійснення керівником державної служби своїх повноважень, відповідає за реалізацію державної політики з питань управління персоналом у державному органі, добір персоналу, планування та організацію заходів з питань підвищення рівня професійної компетентності державних службовців, документальне оформлення вступу на державну службу, її проходження та припинення, а також виконує інші функції, передбачені законодавством.

Служба управління персоналом у питаннях реалізації державної політики у сфері державної служби керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Типове положення про службу управління персоналом затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Так, наказом Національного агентства України з питань державної служби від 03.03.2016 № 47, затверджено «Типове положення про службу управління персоналом державного органу», згідно положень якого у державному органі залежно від чисельності персоналу утворюється самостійний структурний підрозділ або вводиться посада спеціаліста з питань персоналу.

У своїй діяльності служба управління персоналом керується Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, цим Типовим положенням, іншими нормативно-правовими актами.

Служба управління персоналом відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, ознайомлює державних службовців з правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу, посадовими інструкціями та іншими документами з проставленням ними підписів та дати ознайомлення.

Правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу визначаються: 1) початок та кінець робочого часу державного службовця; 2) перерви, що надаються для відпочинку та прийняття їжі; 3) умови і порядок перебування державного службовця в державному органі у вихідні, святкові та неробочі дні, а також після закінчення робочого часу; 4) порядок доведення до відома державного службовця нормативно-правових актів, наказів (розпоряджень) та доручень із службових питань; 5) загальні інструкції з охорони праці та протипожежної безпеки; 6) загальні правила етичної поведінки в державному органі; 7) порядок повідомлення державним службовцем про його відсутність на службі; 8) порядок прийняття та передачі діловодства (справ) і майна державним службовцем; 9) інші положення, що не суперечать цьому Закону та іншим актам законодавства.

Правила внутрішнього службового розпорядку затверджуються загальними зборами (конференцією) державних службовців державного органу за поданням керівника державної служби і виборного органу первинної профспілкової організації (за наявності) на основі типових правил (ст. 47 Закону).

В аспекті наданих Законом службі управління персоналом відмічених повноважень, суд виокремлює, що зауважені завдання щодо обов`язковості ознайомлення державних службовців з правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу, посадовими інструкціями та іншими документами з проставленням ними підписів та дати про таке ознайомлення, що покладаються на службу управління персоналом, знаходять своє відображення в ч. 5 ст. 31, ч. 3 ст. 47 Закону та п. 4 р. І «Типових правил внутрішнього службового розпорядку», затв. Наказом Національного агентства України з питань державної служби 03.03.2016 № 50, згідно яких: служба управління персоналом у день призначення особи на посаду державної служби організовує складення Присяги державного службовця особою, яка вперше призначена на посаду державної служби, а також ознайомлює державного службовця під підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку та посадовою інструкцією; правила внутрішнього службового розпорядку доводяться до відома всіх державних службовців під підпис, відповідно.

З огляду на зауважені, у наведеному епізоді, нормативні приписи, в цілому, варто відмітити, що державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, у день призначення його на посаду державної служби та складення ним присяги, доводяться до відома правила внутрішнього службового розпорядку під його особистий підпис, з моменту чого державний службовець вважається таким, що проінформований про правила внутрішнього службового розпорядку, і, як наслідок, якому доведено чітке визначення його посадових обов`язків.

Також судом зауважується, що розділом VIII Закону врегульовано питання дисциплінарної та матеріальної відповідальності державних службовців.

Зокрема, статтями 64-66, 67, 68, 74, 75, 77 глави 2 розділу VIII Закону України «Про державну службу» перебачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Дисциплінарними проступками є, зокрема: невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; недотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

До державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

У разі допущення державним службовцем дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може обмежитися зауваженням.

Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини першої цієї статті, накладаються виключно за пропозицією Комісії, поданням дисциплінарної комісії.

Дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.

Дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. Пояснення державного службовця має відображати час, місце, обставини та причини вчинення ним дисциплінарного проступку, його усвідомлення чи заперечення провини, а також інші питання, які мають значення у справі. Відмова надати пояснення оформляється відповідним актом і підтверджується двома державними службовцями. Відмова надати пояснення не перешкоджає здійсненню дисциплінарного провадження та накладенню на державного службовця дисциплінарного стягнення.

Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця.

Рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення. У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.

Зважаючи на нормативний зміст статей 64-66, 67, 68, 74, 75, 77 Закону, притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності, навіть за факту не отримання суб`єктом призначення перед накладенням дисциплінарного стягнення від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмового пояснення, можливо виключно за встановлення як факту вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії, так і вини державного службовця у вчиненні проступку як то недотримання ним правил внутрішнього службового розпорядку, що є підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності у вигляді зауваження, що накладається (застосовується) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В" - суб`єктом призначення. При цьому, застосоване дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Окрім того, під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.

Разом з цим, у рішенні про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення зазначаються: найменування державного органу; дата його прийняття; відомості про державного службовця; стислий виклад обставин справи; вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація; вид застосованого дисциплінарного стягнення.

Судом установлено про складення 10.05.2018 ОСОБА_1 присяги державного службовця, що свідчить про набуття останньою статусу державного службовця з дня публічного складення такою присяги, а відповідно розповсюдження на неї положень Закону в контексті правового статусу її як державного службовця.

Водночас, суд відмічає, що доказів ознайомлення ОСОБА_1 10.05.2018 (дата складання Присяги державного службовця), як особи, що вперше призначена на посаду державної служби під її підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку, з моменту чого відповідний державний службовець, який вперше призначається на посаду державної служби є таким, до відома якого доведено правила внутрішнього службового розпорядку матеріали справи не містять, з чого, в той же час, слідує про відсутність доказів з організації виконання службою управління персоналом Адміністрації ДКВС передбачених Законом повноважень щодо ознайомлення ОСОБА_1 під її підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку.

В подальшому, 08.05.2019 Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України прийнято наказ № 129/ОД-19 «Про накладення дисциплінарного стягнення».

Як убачається зі змісту Спірного наказу, відповідачем зазначено, що: «Згідно з отриманими відомостями щодо прибуття на роботу працівників Адміністрації ДКВС України (прохід через турнікет, шлагбаум) 26 квітня 2019 року зафіксовано запізнення на роботу ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

З метою посилення контролю щодо недопущення порушень трудової дисципліни працівниками Адміністрації ДКВС України, Управлінням персоналу підготовлено доповідну записку начальнику Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_4 з проханням відібрати письмове пояснення про причини запізнення на роботу ОСОБА_1 та надати їх до Управління персоналу.

Цього ж дня, начальник Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_4 надав акт фіксації відмови від надання письмового пояснення ОСОБА_1 , провідним спеціалістом відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно- аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення.

Випадки порушення службової дисципліни з боку ОСОБА_1 мають систематичний характер. В лютому-березні мали місце випадки неодноразового запізнення на роботу ОСОБА_1 Начальником Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_4 неодноразово проводилися бесіди з приводу дотримання службової дисципліни, які позитивних наслідків не мають.

Враховуючи вищевикладене та відповідно статей 65, 66 Закону України «Про державну службу», - за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 , провідному спеціалісту відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України оголосити зауваження».

Судом установлено, що в додаток до листа начальника управління персоналу, підписаного полковником внутрішньої служби Ключ В .О. , долучено довідку про проходження 26.04.2019 ОСОБА_1 через турнікет о 09 годині 08 хвилин.

Згідно акту фіксації відмови від надання письмових пояснень б/н від 26.04.2019, складеного начальником Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_4 , заступником начальника управління - начальником відділу документального забезпечення Управління організаційно-аналітичного документального та адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_10 , заступником начальника відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Килимовою Галиною Миколаївною, головним спеціалістом відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Мазуревич Тетяною Василівною, провідний спеціаліст відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1 відмовилась надавати пояснення.

Подібні за змістом акти складені 25.02.2019 та 19.03.2019.

У наведеній частині обставин справи, а також використаних Адміністрацією ДКВС дискреційних повноважень щодо рішення про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження, суд окреслює, що дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з приводу питання дискреційних повноважень, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

У пункті 74 Рішення у справі "Лелас проти Хорватії" і пункті 70 Рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Правову позицію щодо юридичних питань меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та про те, що державний орган повинен діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, викладено в постановах від 06 червня 2018 року, від 07 червня 2018 року та від 27 листопада 2018 року Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду (справа № 808/163/16, № 822/276/17 та № 826/162/18 відповідно).

Таким чином, керуючись наведеними концептуальними позиціями Європейського суду з прав людини, з урахуванням приписів статей 1, 7, 8, 31, 47, 64-66, 67, 68, 74, 75, 77 Закону, зважаючи, що доказів доведення службою управління персоналом до відома ОСОБА_1 , як державного службовця, конкретно правил внутрішнього службового розпорядку саме 10.05.2018 до суду не представлено, що вказує про необґрунтованість висновків відповідача про встановлення ним реальної вини позивачки у вчиненні нею проступку в аспекті недотримання правил внутрішнього службового розпорядку, і, відповідно, свідчить про не вмотивованість викладених Адміністрацією ДКВС висновків про порушення ОСОБА_1 службової дисципліни в площині питання запізнення останньої на роботу 26.04.2019, приймаючи до уваги, що відповідач не був обмежений в праві встановити всі обставини, за яких, на його думку, ОСОБА_1 вчинявся дисциплінарний проступок, суд дійшов висновку, що Спірний наказ прийнятий не у відповідності до приписів п.п. 3, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Додатково, в частині відомостей в особовій картці державного службовця ОСОБА_1 про її ознайомлення з Правилами внутрішнього службового розпорядку, суд вказує, що наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05.08.2016 № 156, затверджено «Інструкцію щодо заповнення Особової картки державного службовця», яка визначає вимоги щодо заповнення форми Особової картки державного службовця (далі - Особова картка). Особова картка заповнюється на осіб, які бажають взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад державної служби (надалі - претендент на посаду), та державних службовців, які переводяться з одного державного органу до іншого.

Згідно розд. ІІ «Вимоги щодо заповнення Особової картки» цієї інструкції, Особова картка заповнюється українською мовою в називному відмінку без скорочень та виправлень.

Рядок «Реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності)» та пункти 1-13, 15, 16, 30, 31 заповнює претендент на посаду.

У підпункті 15.4 «Про ознайомлення з вимогами і обмеженнями щодо прийняття та проходження державної служби відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» та «Про захист персональних даних», Правилами етичної поведінки державних службовців» зазначається «ознайомлений(а) та зобов`язуюсь їх дотримуватись».

Пункти 14, 17-29 заповнює працівник служби управління персоналом.

У пункті 17 «Реквізити акта про призначення на посаду» зазначаються назва акта про призначення на посаду (указ, постанова, наказ, розпорядження залежно від категорії посади відповідно до законодавства), дата та номер акта про призначення на посаду.

Працівник служби управління персоналом у разі потреби може додавати необхідну кількість рядків в Особовій справі.

Так, з відомостей, заповнених ОСОБА_1 у п. 15.4. особової картки державного службовця, слідує про ознайомлення її з вимогами і обмеженнями щодо прийняття та проходження державної служби відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» та «Про захист персональних даних», Правилами етичної поведінки державних службовців».

У пункті 15.5. ОСОБА_1 вказано про ознайомлення з Правилами внутрішнього службового розпорядку.

За п. 16 вбачається про дату заповнення ОСОБА_1 особової картки державного службовця - 10.04.2018.

З пунктів 17 та 18 видно про заповнення працівником служби управління персоналом відомостей щодо акту призначення на посаду і дати складання Присяги державного службовця - 08.05.2018 .

За таких обставин, з урахуванням того, що відомості про ознайомлення ОСОБА_1 з Правилами внутрішнього службового розпорядку заповнювалися останньою 10.04.2018 як особою, яка бажає взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад державної служби, а не як державним службовцем, який призначений на посаду пізніше, зокрема згідно наказу від 08.05.2018, на думку суду, відомості з особової картки державного службовця ОСОБА_1 не свідчать, в розрізі питання обов`язку доведення до відома службою управління персоналом Адміністрації ДКВС, як державному службовцю, правил внутрішнього службового розпорядку, про ознайомлення ОСОБА_1 із таким розпорядком по суті згідно ч. 5 ст. 31, ч. 3 ст. 47 Закону та п. 4 р. І «Типових правил внутрішнього службового розпорядку».

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач не довів правомірності прийнятого ним рішення, та не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, які, в свою чергу, спростовували б доводи та аргументи позивачки.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом вище вже підкреслювалося, що у відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат у справі, суд відмічає, що приймаючи до уваги звільнення позивачки, згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2019, від сплати судового збору, правові підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Стосовно клопотання позивачки про застосування до Адміністрації ДКВС заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, а також щодо зобов`язання відповідача подати заяву свідка, суд вказує, що не вбачає підстав для постановлення ухвали про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідача штрафу у порядку ст. 149 КАС України, а також вважає не обґрунтованою вимогу позивачки про зобов`язання Адміністрацію ДКВС подати заяву свідка.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 08.05.2019 № 129/ОД-19 «Про накладення дисциплінарного стягнення».

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко