Справа № 440/1688/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2019 р.Справа № 440/1688/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року (ухвалене суддею Чесноковою А.О., повний текст якого складено 26.07.2019 р.) по справі № 440/1688/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (в подальшому - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ2993/156/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 23.04.2019 р.; визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Полтавській області про усунення виявлених порушень № ПЛ3996/156/АВ/П від 10.04.2019 р.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2018 р. в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2018 р. та прийняти нове рішення, яким позов задоволено.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, позивач подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює у сфері роздрібної торгівлі.

За результатами проведеної перевірки за період з 09.04.2019 р. по 10.04.2019 р. магазина «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою: АДРЕСА_1 , у якому здійснює свою господарську позивач, складено акт інспекційного відвідування № П3996/156/АВ від 10.04.2019 р., яким встановлено допущення позивачем працівника до роботи без належного оформлення з ним трудових правовідносин.

На підставі висновків вищевказаного акту перевірки, відповідачем винесено припису про усунення виявлених порушень № ПЛ3996/156/АВ/П від 10.04.2019 р.

Рішенням начальника Управління Держпраці у Полтавській області від 11.04.2019 р. призначено справу про накладення штрафу на позивача 23.04.2019 р. в Управлінні Держпраці у Полтавській області за адресою м. Полтава, вул. Пушкіна, 119.

Постановою № ПЛ2993/156/АВ/П/ТД-ФС від 23.04.2019 р. на позивача накладено штраф у розмірі 125190 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним приписом та постановою, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний припис та постанова обґрунтовані та не підлягають скасуванню

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 26.04.2017 року № 295, якою, зокрема, затверджено «Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п. 2 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно із п. 19 Порядку № 295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Відповідно до п. 20 Порядку № 295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Згідно із п. 27 Порядку № 295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Судовим розглядом встановлено, що в ході проведення перевірки магазина «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою: АДРЕСА_1, у якому здійснює свою господарську позивач, складено акт інспекційного відвідування № П3996/156/АВ від 10.04.2019 р., яким встановлено допущення позивачем працівника ОСОБА_2 до роботи без належного оформлення з ним трудових правовідносин, чим порушено вимоги ст. 24 Кодексу законів про працю України.

Згідно із акту інспекційного відвідування № ПЛ39996/156/АВ від 10.04.2019 р. встановлення обставин і обґрунтовування факту порушення виключно на усних свідченнях осіб, які перелічені як в акті невиїзного інспектування, в приписі та постанові.

Інших доказів вчинення позивачем зазначеного порушення під час проведення інспекційного відвідування не встановлено.

Відповідно до п. 6 Порядку № 295, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Тобто, відповідно до змісту цього пункту інспектор праці може використовувати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування, отримані, зокрема, від державних органів, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування. Проте, самі по собі такі матеріали не можуть бути єдиними доказами наявності порушення об`єктом відвідування законодавства про працю.

Крім того, відповідачем під час проведення перевірки не враховано надані позивачем докази, а саме те, що ФОП ОСОБА_2 зареєстрована фізичною особою-підприємцем 22.05.2015 р., яка здійснює свою господарську діяльність у сфері торгівлі одягом у спеціалізованих магазинах та копію договору оренди частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , де здійснює свою господарську діяльність позивач.

Таким чином, позовна вимога ФОП ОСОБА_1 про скасування припису Управління Держпраці у Полтавській області про усунення виявлених порушень № ПЛ3996/156/АВ/П від 10.04.2019 р. обґрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги ФОП ОСОБА_1 про скасування постанови Управління Держпраці у Полтавській області, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 р. (в подальшому - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Згідно із п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Відповідно до п. 4 Порядку № 509, справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Пунктом 6 Порядку № 509 встановлено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Аналіз вищевказаної норми вказує, що державний орган зобов`язаний повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки такого неповідомлення. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Відповідно до п. 7 Порядку 509, справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Тобто, саме на уповноважену посадову особу покладається обов`язок з`ясувати чи поінформовано особу. Крім того, лише надсилання повідомлення (без доказів його отримання) не свідчить про її поінформованість. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 р. по справі № 813/3415/18.

Судовим розглядом встановлено, що рішення № ПЛ3996/156/АВ/П/ТД від 11.04.2019 р. про призначення справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 на 23.04.2019 р. надіслано позивачу 11.04.2019 р., що підтверджується копією супровідного листа Управління Держпраці у Полтавській області від 11.04.2019 р. № 02-12/2483, проте, вказане рішення повернуто відповідачу, в зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується довідкою ПАТ «Укрпошта».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що загальний зміст терміну повідомлення включає в себе не тільки направлення відомостей у письмовому вигляді, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі за текстом ЄСПЛ) у рішенні від 27.06.2017 р., по справі Лазаренко та інші проти України постановив, що національними судами було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі за текстом - Конвенція в усіх відмінках), де визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

ЄСПЛ у своєму рішенні, вказуючи на порушення Україною п. 1 ст. 6 Конвенції, виходив з того, що національне законодавство України містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін процесу про ключові процесуальні дії і дотримання таким чином принципу рівності сторін та зберігання відповідної інформації, оскільки загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу.

У п. 37 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Разом з тим, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 р. (№ 2а-4552/11).

Також, ЄСПЛ в п. 88 рішення по справі "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 р., заява № 21722/11 констатував, що адміністративний або парламентський орган може вважатися судом у матеріально-правовому значені цього терміну, а тому розгляд справ таким органом має відбуватись з дотриманням процесуальних гарантій закріплених Конвенцією.

У справі Рисовський проти України від 20.10.2011 р., заява № 29979/04, (пункт 71) Європейським судом з прав людини викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень та розкрито елементи змісту доброго врядування. Зокрема, зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не повинні виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Доказів того, що позивач отримав повідомлення про розгляд справи про накладення на нього штрафу відповідачем не надано, тобто, відповідач не довів, що про час розгляду справи про накладення штрафу позивач був поінформований належним чином.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем додержано вимоги Порядку № 509 в частині повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що факт порушення позивачем ст. 24 Кодексу законів про працю України, а саме використання праці без оформлення трудового договору у встановленому порядку, під час здійснення інспекційного відвідування не був встановлений і підтверджений у встановленому законом порядку, на підставі належних і достатніх доказів.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний припис обґрунтований та не підлягає скасуванню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 р. та прийняти постанову, якою позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати за подання адміністративного позову у розмірі 1251,91 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1877,85 грн., а всього 3129,76 грн. підлягають стягненню на користь ФОП ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області.

Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 315, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/1688/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ3996/156/АВ/П від 10.04.2019 р.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ2993/156/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 23.04.2019 р.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, 119, м. Полтава, 36014) судові витрати за подання адміністративного позову у розмірі 1251 (одна тисяча двісті п`ятдесят одна) гривня 91 копійка та за подання апеляційної скарги у розмірі 1877 (одна тисяча вісімсот сімдесят сім) гривень 85 копійок, а всього 3129 (три тисячі сто двадцять дев`ять) гривень 76 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України

.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич