Справа № 560/738/19
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/738/19

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач: Кузьменко Л.В.

29 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Совгири Д. І. Франовської К.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року (рішення ухвалено суддею Ковальчук О.К. 06.08.2019 року в м.Хмельницький, дату складення повного судового рішення не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у якому просив визнати протиправною та скасувати відмову відповідача, викладену в листах від 24.09.2018, від 09.11.2018, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо призначення позивачу пенсії та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 11.09.2018 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, із здійсненням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2018 року представник позивача, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подала безпосередньо до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області документи, а саме: нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії. Відповідач прийняв заяву разом із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідченні копії. Листами від 24.09.2018 №2163/Я-8 та 09.11.2018 №2464/Л-5 відповідач відмовив у призначенні позивачу пенсії, оскільки міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифікований, постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, про що свідчить відмітка Державної міграційної служби України в копії паспорта, та відсутній документи про постійне місце реєстрації позивача на території України. Позивач зазначає, що як громадянин України, який проживає в державі Ізраїль, має право на призначення та виплату пенсії за віком відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009. Вважає, що факт його проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті належних йому пенсійних виплат. Вказує, що перед виїздом за кордон мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . 25.08.2015 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Вказує, що у віці 62 роки і за наявності страхового стажу понад 40 років досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених частиною 1 статті 26 закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для призначення пенсії за віком позивачу за умови надання пенсійному органу представником позивач необхідних для її призначення документів. Заявник апеляційної скарги, дублюючи власні доводи, наведені в позовній заяві, вказує на те, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати та забезпечувати право своїх громадян на призначення та одержання пенсії незалежно від того, де на даний час особа проживає, - в Україні чи за її межами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання сторони не з`явились, поважних представників не направили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. В заяві до суду представник позивача просить розглядати справу за його відсутності.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін, їх представників та представника третьої особи в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, колегія суддів у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України визнала за можливе проводити апеляційний розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Судами встановлено, що 10.09.2018 представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою в довільній формі про призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком. До вказаної заяви додав: оригінал довіреності від імені ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену та апостильовану копію паспорту України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , оригінал трудової книжки ОСОБА_1 , оригінал диплому серії НОМЕР_1 , оригінал диплому серії НОМЕР_2 , оригінал особистої заяви про призначення пенсії за віком з розпискою-повідомленням ОСОБА_1 .

За результатами розгляду вказаної заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом від 24.09.2018 №2168/Я-8 відмовило у призначенні пенсії, посилаючись на статті 8, 26, 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пункти 1.1., 1.2., 2.22. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, у зв`язку з тим, що при зверненні подано копія паспорта для виїзду за кордон, та відсутні документи, що підтверджують постійне місце реєстрації позивача на території України. Постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифікований, тому відповідач вказав, що права на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 не має.

08.10.2018 року представник позивача повторно звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Листом від 23.10.2018 року Пенсійний фонду України направив звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, розглянувши звернення позивача від 8 жовтня 2018 року № 3328, яке надійшло з Пенсійного фонду України, щодо призначення пенсії за віком, повторно повідомило, що угода між Україною та Державою Ізраїль не ратифікована, тому підстави для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відсутні.

Також, представник позивача звертався із заявами про надання додаткових документів для призначення пенсії позивачу у грудні 2018 року та січні 2019 року, які позитивного вирішення не знайшли.

Позивач, вважаючи що порушено його право на пенсійне забезпечення, звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, а договірні відносини між Державами Україна та Ізраїль з приводу призначення пенсії у випадку з позивачем не існують, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При цьому, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-III "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документу, що підтверджує фактичне проживання, оскільки до заяви про призначення пенсії за віком, представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Статтею 44 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

На виконання названих норм Закону №1058-IV Правлінням Пенсійного фонду затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

Згідно з пунктом 30 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;

в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 38 Порядку).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі №1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.

При цьому, як вже зазначалось вище призначення та отримання пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Відтак, відмова відповідача у призначенні пенсії позивачу з наведених вище підстав є неправомірною.

Слід зазначити, що відповідач не оспорює право позивача на пенсію за віком а ні з підстав наявності чи відсутності необхідного страхового стажу, а ні з підстав досягнення відповідного віку.

Стосовно дати призначення пенсії суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, незважаючи на досягнення позивачем пенсійного віку, пенсія в даному випадку повинна призначатися з 10 вересня 2018 року - тобто з дня звернення із відповідною заявою.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб із здійсненням індексації і компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини.

Згідно із частиною другою, третьою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із частиною третьою статті 28 Закону №1058-IV за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, обчислення страхового стажу та визначення розміру пенсії є повноваженнями відповідача, які реалізовуються в процесі прийняття рішення про призначення пенсії, тож на цьому етапі зазначена вимога позивача є передчасною.

Також, згідно з статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Аналізуючи вказану норму Закону в контексті предмету цього позову, суд вважає, що для здійснення компенсації втрати частини доходів законодавцем визначено певні умови та порядок її здійснення, а саме те, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць.

Таким чином, компенсація втрати частини доходів може бути обчислена лише з нарахованої особі до виплати суми, яка не була виплачена у встановлені законодавством строки.

Предметом спору у цій справі є оскарження відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком. Тобто, пенсія за віком позивачу взагалі не призначалась, не нараховувалась та не виплачувалась, а отже і здійснити обчислення суми компенсації з невиплаченої позивачу суми пенсії, яка не нараховувалась, неможливо. Тому, вимога позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів є передчасною та може бути реалізована лише після здійснення призначення та нарахування пенсії позивачу та чіткого визначення відповідних сум, які не були виплачені позивачу, після набрання законної сили даним рішенням суду.

Відтак, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - з 10 вересня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 жовтня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Совгира Д. І. Франовська К.С.