Справа № 460/1812/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2019 року м. Рівне №460/1812/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-8176-50 на суму 5211,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що спірна вимога про сплату боргу є безпідставною позаяк позивач припинила підприємницьку діяльність у 2003 році та 04.08.2003 контролюючим органом видано довідку про зняття з податкового обліку, свідоцтво про державну реєстрацію недійсне з 2012 року, тому стверджує про необізнаність із непроведенням державним реєстратором ліквідації державної реєстрації ФОП. Покликаючись до положень ПК України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» стверджує, що отримання за звітний період доходу рівного нулю позбавляє обов`язку зі сплати єдиного внеску. Окрім того зазначає про недотримання відповідачем строку винесення спірної вимоги.

Ухвалою суду від 28.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач позову не визнав. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву (а.с.44-46), в якому зазначила, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач припинила підприємницьку діяльність 25.05.2019, відтак з 19.09.2002 по 27.05.2019 (дата надходження повідомлення до відповідача) перебувала на обліку як платник єдиного внеску та, відповідно, несла обов`язок зі сплати єдиного внеску відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позаяк зняття з податкового обліку не припиняє державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності. Покликаючись до положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 стверджує про підставність формування оспорюваної вимоги, тому просить суд відмовити в позові повністю.

У відповіді на відзив позивач наголосила, що з 08.11.2012 свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця є недійсним, підприємницькою діяльністю позивач не займається. Зазначає про неприпустимість нарахування єдиного внеску за відсутності доходу та визначеної бази нарахування суми єдиного внеску та внесення податковим органом відповідних сум до власних інформаційних систем (а.с.49).

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 06.09.2002 проведена державна реєстрація фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ; з 19.09.2002 позивач перебуває на обліку як платник податків та платник єдиного внеску в податковому органі.

08.07.2003 позивачем подано до податкового органу Декларацію про доходи, одержані з 1 січня по 08 липня 2003 року (а.с.27-27а), та у період 07.07.-09.07.2003 контролюючим органом проведено перевірку дотримання вимог законодавства про оподаткування фізичної особи, що займається підприємницькою діяльністю (ліквідація), результати якої оформлено Актом від 09.07.2003 (а.с.28-29).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до Єдиного реєстру включено відомості про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним, 08.11.2012 0030539.

25.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за номером: 3030539, про що повідомлено контролюючий орган 27.05.2019 (а.с.30-31).

13.05.2019 ГУ ДФС у Рівненській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8176-50, згідно з якою сума недоїмки за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне страхування складає 5211,36 грн (а.с.26).

27.05.2019 позивач звернулася до відповідача зі скаргою щодо спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-8176-50 (а.с.36).

Відповіддю від 10.06.2019 № 5680/ФОП/17-00-50-13 відповідач підтвердив підставність винесення спірної вимоги (а.с.37-38).

Вважаючи, що неотримання доходу та припинення підприємницької діяльності звільняє від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування позивач звернулась до суду.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам сторін суд враховує таке.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ визначено платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як встановлено судом, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 06.09.2002 проведена державна реєстрація фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а з 25.05.2019 внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, відповідні відомості надані відповідачу 27.05.2019 (а.с.30-31).

У позовній заяві та відповіді на відзив позивач зазначає про те, що з 08.11.2012 свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним, про що внесено відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд враховує доводи позивача та зазначає таке.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулюються Законом України № 755-IV від 15.05.2003 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі - Закон № 755-IV), який набрав чинності 01.07.2004.

Із введенням в дію цього Закону було створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону № 755-IV відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» № 2390-VI від 01.07.2010 (далі - Закон № 2390-VI в редакції станом на 08.11.2012) цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування.

Процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Аналізуючи зазначені норми Закону № 2390-VI слідує, що відомості у Єдиному державному реєстрі про суб`єкта підприємницької діяльності з відміткою, що свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця "вважається недійсним" свідчить про неотримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію у встановленому порядку до 01.07.2004.

Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що 04.08.2003 контролюючим органом було видано позивачу довідку про зняття з податкового обліку за формою 12-ОПП відповідно до Порядку обліку платників податків, зборів (обов`язкових платежів), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 № 80 (чинного на дату видачі довідки та який в подальшому втратив чинність на підставі наказу Державної податкової служби № 979 від 22.12.2010).

В свою чергу, згідно з пунктом 37 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 (чинної на час видачі довідки про зняття з податкового обліку, яка в подальшому втратила чинність на підставі Постанови КМ № 1821 від 26.11.2003) скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.

Протягом чинності вказаної постанови відповідні реєстраційні дії у Реєстрі суб`єктів підприємницької діяльності щодо скасування державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вчинені не були, доказів протилежного суду не надано, а сторонами не стверджувалось.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 4 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Тобто, припинення фізичної особи-підприємця підлягає державній реєстрації із внесенням відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно зі статтею 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною п`ятою статі 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 18 Закону № 755-IV для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця подається заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням.

Суд встановив та сторонами не заперечувалось, що 25.05.2019 позивач звернулася до державного реєстратора для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням», та 25.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 3030539, про що повідомлено контролюючий орган 27.05.2019 (а.с.30-31).

Таким чином, у період з 19.09.2002 по 27.05.2019 в розумінні норм Закону № 2464-VІ позивач була платником єдиного соціального внеску як фізична особа-підприємець, відтак доводи позивача щодо припинення підприємницької діяльності після видачі довідки контролюючого органу 04.08.2003, як і внаслідок внесення 08.11.2012 до Єдиного державного реєстру записів про недійсність свідоцтва, не є тими обставинами, з якими закон пов`язує припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Згідно з абзацом 2 підпункту 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 ПК України, державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Частиною четвертою статті 6 Закону № 2464-VІ встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до підпункту 6 пункту 11.18 розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 № 462), після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Отже, позивач несе обов`язок зі сплати єдиного внеску як платник єдиного внеску під час провадження підприємницької діяльності у статусі фізичної особи-підприємця до 27.05.2019.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VІ платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок для платників зазначених у статті 4 цього Закону встановлено у розмірі 22 відсотка до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону № 2464-VІ.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-VІ).

Частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2464-VІ встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VІ, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Отже, з 01.01.2018 мінімальний страховий внесок становить 819,06 грн на місяць (3723 грн х 22 %); з 01.01.2019 мінімальний страховий внесок становить 918,06 грн на місяць (4173 грн х 22 %).

Відтак, з 01.01.2018 фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок кожного кварталу не менше ніж 2457,18 грн до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок; а з 01.01.2019 щокварталу не менше ніж 2754,18 грн до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з інтегрованою карткою ФОП ОСОБА_1 за платежем 71040000 «Єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, осіб та які проводять незалежну професійну діяльність» (а.с.47) за позивачем обліковується заборгованість з єдиного соціального внеску за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн та за 1 квартал 2019 року 2754,18 грн. Таким чином, за даними обліку відповідача сума заборгованості позивача за єдиним внеском склала 5211,36 грн.

З огляду на те, що позивачем належним чином не виконувались вимоги статті 9 Закону № 2464-VІ, а саме єдиний внесок не сплачувався за 4 квартал 2018 року та 1 квартал 2019 року (до моменту припинення підприємницької діяльності), ГУ ДФС у Рівненській області прийнято спірну вимогу про сплату боргу (недоїмку) від 13.05.2019 № Ф-8176-50 на суму 5211,36 грн.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VІ визначено недоїмку як суму єдиного внеску, своєчасно не нарахованої та/або не сплаченої у строки, встановлені цим Законом, яка обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VІ передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469), вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наявні в справі докази та аналізуючи встановлені фактичні обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході судового розгляду довів правомірність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 № Ф-8176-50.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального закону, обов`язок позивача зі сплати існуючої заборгованості за єдиним внеском не спростовано у ході судового розгляду.

З урахуванням наведеного вище, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в позові до Головного управління ДФС у Рівненській області (вул. Відінська,12, м. Рівне, 33023, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 29 жовтня 2019 року.

Суддя Нор У.М.