Справа № 805/3334/15-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 р. Справа№805/3334/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., суддів Стойки В.В., Бабіча С.І., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 805/3444/15-а за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації (, 84000, Донецька область, Олександрівський район, смт. Олександрівка, пл. Олександра Невського, 1)

про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації, у якому просить визнати незаконним наказ начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації від 21 липня 2015 року № 5 про звільнення позивача з посади заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації, поновити позивача на вказаній посаді, стягнути суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду залишено без змін та 25 квітня 2018 року набрало законної сили.

Ухвалою від 30 травня 2018 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління агропромислового розвитку Олександрівськової районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

4 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 805/3444/15-а.

В обгрунтування наданої заяви позивач зазначає, що ухвалюючи дане рішення суд виходив з того, що Закон України «Про очищення влади» до теперішнього часу є чинним, а відтак застосування до позивача відповідальності, передбаченої цим Законом, не є підставою вважати звільнення незаконним. Крім того, в оскаржуваному рішенні Донецький окружний адміністративний суд визнав звільнення позивача під час перебування останнього у відпустці законним, оскільки, на думку суду, у даному випадку не йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому частина третя статті 40 Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню до спірних відносин. Також Донецький окружний адміністративний суд не виявив порушень у звільненні позивача під час перебування його у відпустці, оскільки, на думку суду, у даному випадку не йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому частина третя статті 40 Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню до спірних відносин. Крім цього, Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, (абзац п`ятий аркушу сьомого Рішення від 4 вересня 2019 року №6-р (2) 2019). Така позиція КСУ не була підтримана одноголосно, але навіть в окремій думці судді КСУ В. Городсаенка зазначено, що аналіз мотивації суду переконливо свідчить про те, що сформульована у мотивувальній частині рішення юридична позиція стосовно розуміння змісту цих положень є фактично «офіційним» тлумаченням. Позиція суду, яка викладена у рішенні, не дозволить звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності чіп перебування у відпустці в жодному разі, навіть якщо той самостійного виявить бажання стосовно такого звільнення». Отже, Конституційним Судом України 4 вересня 2019 року встановлена конституційність окремого положення закону не застосованого судом при вирішенні справи це частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, що є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами ( частина 1 пункту 5 статті 361 КАС України). Не застосування судом першої інстанції положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України стало однією із підстав які призвели до невірного вирішення справи та порушення конституційних прав позивача. До теперішнього часу позивач не може знайти роботу, внесений до Єдиного державного реєстру осіб,щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» з забороною на 10 років обіймати відповідні посади, втратив право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про державну службу», зазнає фізичних та моральних страждань.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд скасувати повністю рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року у справі № 805/3334/15-а та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме визнати незаконним наказ начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації № 5 від 21 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації, поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації, стягнути на користь ОСОБА_1 з Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, а саме з 21 липня 2015 року по дату поновлення на роботі.

Ухвалою від 7 жовтня 2019 року суд відкрив провадження за виключними обставинами в адміністративній справі № 805/3334/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, ухвалив про розгляд заяви в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначив судове засідання на 30 жовтня 2019 року.

24 жовтня 2019 року позивач до суду надав клопотання, в якому просив суд при розгляді справи та прийняті рішення врахувати правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (суддя - доповідач Коваленко Н.В., судді: Берназюк Я.О., Гриців М.І.) від 6 березня 2018 року, справа №234/8701/17.

25 жовтня 2019 року відповідач до суду надав пояснення щодо заявленої позивачем заяви, в яких зазначив, що у спірному випадку не йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, статтею 36 Кодексу законів про працю України передбачені підстави для звільнення. З аналізу цих підстав вбачається, що законодавець розрізняє такі підстави розірвання трудового договору як з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої цієї статті) та з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої цієї статті). Таким чином, частина третя статті 40 Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню до спірних відносин. Як вбачається зі статті 151-1 Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України. Рішенням Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019, на яке посилається позивач у заяві про перегляд судового рішення, визнані такими, що відповідають Конституції (є конституційними) положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з нормами частини 5 статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення;

3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Відповідно до частини 6 статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Як вже було зазначено судом вище, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд, зокрема, виходив з того, що посилання позивача на його знаходження у відпустці як підставу для визнання звільнення незаконним, є недоречним. Оскільки, відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Суд зазначив, що у межах спірних правовідносин не йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, статтею 36 Кодексу законів про працю України передбачені підстави для звільнення. З аналізу цих підстав вбачається, що законодавець розрізняє такі підстави розірвання трудового договору як розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої цієї статті) та з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" (пункт 7-2 частини першої цієї статті). Таким чином, частина третя статті 40 Кодексу законів про працю України не підлягає застосуванню до спірних відносин. Суд апеляційної інстанції повністю підтримав доводи суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України 4 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Крім того, у зазначеному рішенні суд виклав правову позицію щодо застосування норми стаття 40 Кодексу законів про працю України у трудових правовідносин, а саме зазначив наступне.

Конституційний Суд України у Рішенні від 9 липня 1998 року № 12-рп/98 визначив сферу укладення контракту, вказавши, що виходячи зі змісту частини третьої статті 21 Кодексу „трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов`язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов`язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України" (абзац четвертий пункту 4 мотивувальної частини).

Істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

У § 49 Рішення у справі „Пічкур проти України44 від 7 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою.

Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України у Рішенні від 9 липня 1998 року № 12-рп/98 вказав, що „умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 Кодексу законів про працю України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

З урахуванням того, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин норм статті 40 КЗпП України, які визнані рішенням КСУ конституційними, що є порушенням трудових прав позивача, в даній справі судом встановлено передбачені частиною п`ятою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

Згідно з пунктом 1 частин 1 статті 369 КАС України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку щодо задоволення заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/3334/15-а та ухвалення нового рішення.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації, у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління РДА від 21 липня 2015 року № 5 про звільнення позивача з посади заступника начальника Управління РДА, поновити позивача на вказаній посаді, стягнути суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади", порушує його конституційні права, оскільки не враховує наявності вини при застосуванні юридичної відповідальності. Крім того, позивач зазначає, що відповідач протиправно не застосував норми статті 40 КЗпП України.

Відповідачем до суду були надані заперечення на позов, в яких відповідач зазначає, що позивачем в установлений строк була подана заява на ім`я начальника агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації про те, що до нього застосовується заборона, передбачена пунктом 1 частини 4 статті 3 Закону України «Про очищення влади» після чого позивач був звільнений з посади заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації наказом начальника управління від 21 липня 2015 року № 5.

Згідно з нормами пунктів 1, 2 статті 368 КАС України заява про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами розглядається у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. В суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Неявка заявника або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Сторони у судове засідання 4 листопада 2019 року не з`явились, що не перешкоджає судовому розгляду.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданого 19 грудня 2000 року, РНОКПП НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що Розпорядженням голови Олександрівської РДА від 15 червня 2015 року № 129 призначено перевірку, передбачену Законом України "Про очищення влади".

Наказом Управління РДА від 10 липня 2015 року вирішено провести перевірку, передбачену Законом України "Про очищення влади" щодо службовців Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації.

17 липня 2015 року Позивач подав на ім`я начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації заяву, в якій повідомив про застосування до нього заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади" у зв`язку з тим, що він у 1990-1991 роках працював другим секретарем Олександрівського районного комітету Донецької області Комуністичної партії України.

На виконання Закону України «Про очищення влади», Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №153, розпорядження голови Олександрівської райдержадміністрації від 15 червня 2015 року №129 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» та наказу начальника управління агропромислового розвитку від 10 липня 2015 року «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України про очищення влади» Закону України «Про очищення влади» позивач був звільнений з посади заступника начальника управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації, як такий, що у 1990 році був обраний та працював другим секретарем Олександрівського районного комітету Донецької області Комуністичної партії України на підставі наказу Управління РДА від 21 липня 2015 року № 5.

Крім того, судом встановлено, що позивач у період з 13 липня 2015 року по 27 липня 2015 року перебував в оплачуваній додатковій відпустці, про що свідчить наказ Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації від 10 липня 2015 року № 11. Перебування позивача у відпустці станом на 21 липня 2015 року не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

На виконання пункту 10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

За правилами пункту 1 частини четвертої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були обрані і працювали на керівних посадах Комуністичної партії Радянського Союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище.

Статтею 4 цього ж Закону передбачено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено припинення трудового договору з підстав, визначених Законом України "Про очищення влади", згідно з частиною другою якої у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади".

Проте, відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як було встановлено судом вище, що позивач у період з 13 липня 2015 року по 27 липня 2015 року перебував у додатковій відпустці, а звільнено позивача було 21 липня 2015 року, тобто у період перебування позивачу у відпустці.

Отже, враховуючи правову позицію Конституційного суду України, викладену у рішенні від 4 вересня 2019 року щодо того, що нерозповсюдження частини 3 статті 40 КЗпП України на всі трудові правовідносини є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій, суд доходить до висновку, що відповідач протиправно звільнив позивача з посади заступника начальника управління під час його перебування у відпустці.

Судом також враховується, що Рішення Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року. Задовольняючи позов суд виходив з того, що «…суд свідомий ситуації, яка склалася в Україні у відповідний час. Однак нібито невідкладна потреба у Законі контрастує з тим фактом, що за Законом заборону до заявників було застосовано на десять років. Суд не піддав сумніву, що після подій, що відбулися в України в той час, зміни в особовому складі цілком могли бути потрібні. Однак Суду не було доведено, що ситуація залишалася настільки нестабільною, що було неможливо вивчити індивідуальну роль кожної особи з наступним можливим поступовим скасуванням обмежувальних заходів…». «...П`ятий заявник був звільнений за перебування на посаді другого секретаря райкому Комуністичної партії. Суд згадав, що він вже встановив порушення Конвенції у справах проти інших держав у ситуаціях, де між діяльністю особи в структурах тоталітарного режиму і застосуванням до неї люстрації пройшов значний час. Суд відзначив, що у випадку п`ятого заявника цей часовий розрив склав 23 роки і не було ніякої інформації щодо будь-якої негативної діяльності з його боку протягом цього часу. Суд дійшов висновку, що українські органи влади не навели причин, які б виправдали застосування люстрації проти осіб, які лише займали певні посади в Комуністичній партії до 1991 року, за відсутності звинувачень у конкретній антидемократичній діяльності з їхнього боку. Крім того, люстраційні заходи щодо п`ятого заявника було особливо непропорційними. Не було наведено жодного серйозного аргументу, що заявник, місцевий чиновник в сфері сільського господарства, міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму. Органи влади продемонстрували повну зневагу до його прав. Таким чином, втручання у права усіх п`яти заявників не було необхідним у демократичному суспільстві і статтю 8 Конвенції було порушено».

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», «Полях та інші проти України» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14, та в силу статті 6 КАС України враховується судом при розгляді даної справи.

Наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення відповідача до вирішення такого важливого питання як право позивача на працю, яке гарантується Конституцією України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необґрунтованим наказ відповідача про звільнення позивача з посади, та як наслідок адміністративний позов позивача є обґрунтованим та позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає, що належним способом захисту позивача є визнання наказу протиправним та його скасування у відповідності до статті 245 КАС України.

Щодо стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, а саме з 21 липня 2015 року по дату поновлення на роботі суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Суд зазначає, що питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути вирішене судом, у разі поновлення особи на роботі. Проте, суд зазначає, що матеріали справи не містять довідки про нараховане грошове забезпечення позивачу, а особливості розгляду заяви про перегляд рішення за виключними обставинами обмежують суд у часі задля витребування її у відповідача, оскільки розгляд таких заяв не повинен перевищувати 30 днів, тому суд дійшов до висновку щодо покладення такого обов`язку на відповідача.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами 2 другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З аналізу вищезазначених правових норм суд дійшов висновку, що відповідач своїми діями не забезпечив справедливої рівноваги, запобігаючи несприятливим наслідкам, які можуть виникнути після прийняття такого рішення для захисту основоположних прав конкретної особи, використовуючи свої функції, покладені статтею 19 Конституції України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Відповідно до пункту 3 зазначеної статті негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Суд зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно виконується не з часу набуття ним законної сили, а негайно з часу його оголошення у судовому засіданні, що забезпечує швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації та стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, а саме з 21 липня 2015 року по дату поновлення на роботі - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 243, 248, 256, 294, 295, 297, 371, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 805/3444/15-а за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації (, 84000, Донецька область, Олександрівський район, смт. Олександрівка, пл. Олександра Невського, 1) про визнання незаконним наказ начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації від 21 липня 2015 року № 5 про звільнення позивача з посади заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації, поновлення позивача на вказаній посаді, стягнення суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року № 805/3444/15-а.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Управління агропромислового розвитку Олександрівської районної державної адміністрації (, 84000, Донецька область, Олександрівський район, смт. Олександрівка, пл. Олександра Невського, 1) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації від 21 липня 2015 року № 5 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 21 липня 2015 року по дату поновлення на роботі.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління агропромислового розвитку Олександрівської райдержадміністрації середній заробіток за весь час за весь час вимушеного прогулу, а саме з 21 липня 2015 року по дату поновлення на роботі - у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 4 листопада 2019 року. Повне судове рішення складено 4 листопада 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.В. Смагар

Судді В.В. Стойка

С.І. Бабіч