Справа № 826/3273/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/3273/15

адміністративне провадження №К/9901/14151/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В. та Саприкіної І.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 826/3273/15

за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник Оксани Вікторівни

третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

про визнання дій протиправними та скасування запису,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року (у складі судді Шулежка В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року (у складі колегії суддів Костюк Л.О., Бужак Н.П., Твердохліб В.А.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник Оксани Вікторівни (далі також - державний реєстратор, Мироник О.В.), третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», (далі також - третя особа, ПАТ «Дельта Банк»), в якому просила:

- визнати протиправним дії приватного нотаріуса та скасувати запис № 11764094 в Державному реєстрі іпотек від 01 серпня 2012 року про реєстрацію іпотеки на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 937 від 15 червня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем внесений запис в Державний реєстр іпотек на підставі документу, не передбаченого законом. Під час внесення запису про нове обтяження за № 11764094 відповідач діяв не у спосіб, визначений Законом, внісши новий запис про іпотеку, замість внесення змін до існуючого запису. Внаслідок чого, на момент звернення до суду в Державному реєстрі прав зареєстровано два іпотекодержателя ВАТ «Сведбанк» згідно запису № 6838314 на підставі іпотечного договору та ПАТ «Альфа Банк» згідно запису № 11764094 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 937 від 15 червня 2012 року. Зазначені порушення надають можливість двом іпотекодержателям одночасно реалізовувати свої права щодо квартири за одним і тим самим іпотечним договором і не дозволяють визначитись з належним кредитором.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що порядком не передбачено обов`язкового внесення змін та виключення запису з Державного реєстру іпотек тільки реєстратором, який вносив відомості про обтяження майна іпотекою, чи реєстратором, який вносив відомості про відступлення прав за іпотечним договором, таким чином, внесення змін до запису про іпотеку здійснено відповідачем у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 23 червня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 826/3273/15, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак, розгляд справи цим судом не був закінчений.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року прийнято до свого провадження справу № 826/3273/15 суддею-доповідачем Берназюком Я.О. та рекомендовано надати сторонам додаткові письмові пояснення у межах доводів касаційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Саприкіну І.В.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 2615/0308/71-019-Z-19 від 21 березня 2008 року, згідно умов якого ОСОБА_1 передавала квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ВАТ «Сведбанк» з метою забезпечення виконання зобов`язань перед Банком за Кредитним договором № 2615/0308/71-019 від 21 березня 2008 року.

На підставі іпотечного договору від 21 березня 2008 року приватним нотаріусом Коптєловою О.Р. внесено запис № 6838314 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження.

Листом від 18 червня 2012 року повідомлено позивача, що зобов`язання за іпотечним договором № 2615/0308/71-019-Z-19 від 21 березня 2008 року передані за договором купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року до ПАТ «Дельта Банк». В подальшому, зобов`язання за Іпотечним договором передано від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року № 937.

На підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 15 червня 2012 року № 937, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», приватним нотаріусом в Державному реєстрі іпотек зареєстровано обтяження (іпотеку) за реєстраційним № 11764094 на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.

Позивач вважає протиправними дії приватного нотаріуса щодо вчинення запису № 11764094 від 01 серпня 2012 року, оскільки укладання договору купівлі-продажу прав вимоги № 937 від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» не є правочином з відступлення прав іпотекодержателя на квартиру та не спричиняло змін в умовах Іпотечного договору позивача.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, ПАТ «Альфа-Банк» подано приватному нотаріусу повідомлення про реєстрацію змін обтяжень нерухомого майна іпотекою та договір купівлі-продажу прав вимоги, які оформлені належним чином.

Окрім того, згідно витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін), сформований приватним нотаріусом Гречаною Р.Т., до реєстраційного запису Державного реєстру іпотек № 1176094 внесено зміни: тим змін - відступлення права; вилучено іпотекодержателя: ПАТ «Дельта Банк»; додано іпотекодержателя: ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об`єкта нерухомого майна, у розділі «відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» міститься запис № 6838314, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава обтяження: договору іпотеки № 1317 від 21 березня 2008 року, а у розділі «відомості з державного реєстру іпотек» міститься запис № 11764094, тип обтяження: іпотека, підстава обтяження: договір купівлі-продажу прав вимоги № 937 від 15 червня 2012 року.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому, що в Державному реєстрі прав іпотек відсутній запис про договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах. Таким чином, згідно з вимогами статті 210 Цивільного кодексу України, вказаний договір є неукладеним, оскільки відомості про державну реєстрацію відсутні. В результаті, державний реєстратор Гречана Р.Т. вчинила протиправні дії, не здійснивши перевірку наданих для державної реєстрації документів та дійсності фактичної передачі прав вимоги.

Від учасників справи відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанції у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, в якій зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року не відповідають, а вимоги касаційної скарги є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками судів колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

У цій справі спірні правовідносини виникли стосовно правомірності рішення приватного нотаріуса «Про реєстрацію іпотеки» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 937 від 15 червня 2012 року, відповідно до якого було внесено реєстраційний запис № 11764094 в Державному реєстрі іпотек від 01 серпня 2012 року.

Разом з тим, з висловлених позивачем у ході розгляду справи доводів вбачається, що основним мотивом звернення до суду стало порушення його прав, а саме - існування одразу двох іпотекодержателей, які можуть одночасно реалізовувати свої права щодо квартири за одним і тим самим іпотечним договором.

Відносини, пов`язані з виконанням договору іпотеки, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України "Про іпотеку".

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені незгодою позивача з державною реєстрацією змін обтяження, тобто переходом майнових прав на предмет іпотеки - квартиру в результаті укладеного договору купівлі-продажу права вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», згідно з яким до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли права іпотекодержателя за Іпотечним договором № 2615/0308/71-019-Z-19 від 21 березня 2008 року, який укладений з ОСОБА_1 . Відтак, цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень безпосередньо з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про правомірність рішення державного реєстратора на підставі якого було внесено реєстраційний запис про зміну іпотекодержателя не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між компанією ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 стосовно виконання договору іпотеки, а саме правомірності державної реєстрації змін обтяжень нерухомого майна та набуття третьою особою прав іпотекодержателя. Крім того, Судом встановлено, що ухвалою Подільський районний суд міста Києва від 25 липня 2017 року у справі № 758/2367/14-ц зупинено провадження у цивільній справі № 758/2367/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, до розгляду цивільної справи № 758/1823/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання протиправними дій та визнання недійсним правочину, а саме стосовно визнання недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2615/0308/71- 019 від 21 березня 2008 року; визнання недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 15 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2615/0308/71- 019 від 21 березня 2008 року

Відповідно до статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Важливо, що на момент розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції, Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 14 квітня 2009 року у справі № 21-367во09, від 14 червня 2016 року у справі № 826/4858/15, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме правовідносин стосовно державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 826/9928/15, від 13 червня 2018 року у справі № 803/1125/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 817/2398/15, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15 та від 14 листопада 2018 року у справі № 826/7619/16.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.

Таким чином, сформована відповідно до статей 37, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 346 КАС України практика Великої Палати Верховного Суду (постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, що забезпечує, зокрема, здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права) стосовно обов`язку касаційного суду, встановивши порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, закривати провадження у справі незалежно від доводів касаційної скарги, має вже сталий характер.

Метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.

Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів ОСОБА_6 (Нідерланди), ОСОБА_7 ( Швейцарія ), ОСОБА_3 ( Сполучене Королівство ), ОСОБА_5 (Фінляндія); п. 44-50).

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною першою статті 354 КАС України встановлено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник Оксани Вікторівни, третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання дій протиправними та скасування запису закрити.

Роз`яснити, що спір може бути розглянуто, зокрема, за правилами цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

І.В. Саприкіна