Справа № 540/1716/19
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1716/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд із адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення виплати грошової компенсації за речове майно за період служби та одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за речове майно за період служби та одноразову грошову допомогу за повних 10 років вислуги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з врахуванням змін розмірів грошового забезпечення у порядку негайного виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.05.2017 року позивач була звільнена за власним бажанням з Олешківського районного відділу з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції. Після звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, а саме, не виплачені одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та грошова компенсація за речове майно за період служби з 16.06.2009 року по 05.05.2017 року. Позивач зазначає, що така бездіяльність є протиправною, оскільки на момент звільнення вона мала необхідних для виплати одноразової грошової допомоги 10 років вислуги. З метою поновлення порушених прав, звернулась в суд із цим позовом та просить його задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнає та у їх задоволенні просить відмовити, позиція викладена у відзиві, відповідно до якого, підстави для виплати позивачеві одноразової грошової допомоги відсутні, оскільки на момент звільнення вислуга років позивача в Державній кримінально-виконавчій службі України складає 7 років 10 місяців 19 днів, що є недостатнім строком для призначення спірної допомоги. Період навчання позивача у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого не може вважатися проходженням служби в органах ДКВС України, оскільки за цей період позивачу не було присвоєно офіцерського звання, а відтак, відсутні підстави для зарахування періоду такого навчання. Щодо виплати грошової компенсації за предмети неотриманого речового майна, то така виплата здійснюється за бажанням особи за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань на ці потреби. Про своє бажання отримати компенсацію за речове майно позивач заявила лише 19.06.2019 року. Однак, із урахуванням того, що кошти на ці потреби не виділялись, підстави для здійснення цієї виплати відсутні.

Ухвалою від 22.08.2019 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

08.10.2019 року ухвалою суду здійснено перехід до загального провадження та призначено підготовче судове засідання.

28.10.2019 р. закрито підготовче судове засідання.

У судове засідання належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи сторони не з`явились.

Позивач подала заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідач надав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із службовою зайнятістю представника, однак жодних доказів на підтвердження поважності причин не прибуття не надав.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 , з 16.06.2009 р. по 05.05.2017 р. проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до послужного списку, до вступу на службу до органів ДКВС України позивач самостійної трудової діяльності не мала.

Відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 26 квітня 2017 року № 212/ОС позивач була звільнена зі служби 5 травня 2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 ЗУ "Про Національну поліцію", із зазначенням вислуги років на момент звільнення в календарному обчисленні 10 років 2 місяці 06 днів.

19 червня 2019 року позивач звернулася до управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації з приводу виплати грошової компенсації за речове майно та одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У відповідь на вищевказані листи позивача було повідомлено, що на даний час розрахунки по виплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна проведені та направлені до управління бухгалтерського обліку та фінансової звітності для перерахування коштів, однак на даний час відсутні кошти в межах бюджетних асигнувань, тому здійснення виплати не можливе. Щодо виплати одноразової грошової допомоги повідомлено, що кошти на такі виплати теж відсутні.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на такі обставини.

Щодо вимоги про нарахування та виплати компенсаційної виплати за належні до видачі предмети речового майна суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України від 23.06.2005 р. № 2713- IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі - Закон № 2713 - IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (ч. 5 ст. 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Пунктом 1 "Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби", затвердженого 14.08.2013 р. Постановою Кабінету Міністрів України №578 (надалі - Порядок № 578), зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно з пунктом 23 Порядку №578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 Порядку №578. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки пункт 60 Порядку №578.

Відповідно до довідки №22 від 01.07.2019 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, виданої Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, розмір компенсації належний до виплати ОСОБА_1 складає 8197,51 грн.

Станом на час розгляду справи компенсація позивачу не виплачена.

Основним аргументом відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно є відсутність коштів для такого виду виплат.

Суд критично оцінює такі посилання, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства щодо проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі "Сук проти України" (Заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України" (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не виплатив позивачеві грошову компенсацію за речове майно у сумі 8197,51 грн (відповідно до довідки №22 про яку зазначено вище), у зв`язку із чим, ця вимога підлягає задоволенню.

Разом із тим, задоволенню не підлягає вимога щодо стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з огляду на таке.

Згідно положень ч. 2 ст. 9 Закону України №2262-XII від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п. 18.1 (серед іншого) Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №222 від 07.10.2009, чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція №222), особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України при звільненні за власним бажанням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 18.3 Інструкції №222 встановлено, що обчислення календарного строку служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється в порядку, установленому пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей".

Згідно п. 1 Постанови №393, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 такого Закону, до вислуги років зараховуються (серед іншого): час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах внутрішніх справ, Службі безпеки, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.

Пунктом 2 Постанови №393 визначено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", під час призначення пенсії згідно з пунктом "а" статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.

Відповідно до виписки з послужного списку від 03.10.2019 року № 4.1/223, вислуга років ОСОБА_1 в Державній кримінально-виконавчій службі України у календарному обчисленні складає 07 років 10 місяців 19 днів.

Відповідно до послужного списку позивачки, станом на момент звільнення, службу в інших органах або формуваннях не проходила, також зазначено, що до моменту призначення на посаду інспектора відділу соціально-виховної та психологічної роботи Дар`ївської виправної колонії (№ 10) УДДУВП в Херсонській області, позивач навчалась в Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого з 09.2004 по 06.2009.

Як зазначено вище, до вислуги років особам, звільненим з військової служби, при призначенні одноразової грошової допомоги додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Первинне звання «лейтенант внутрішньої служби» позивачці присвоєне лише після вступу до органів ДКВС України, що підтверджується висновком проходження атестації у червні 2009 року.

Враховуючи той факт, що позивачка до вступу на службу навчалась у вищому навчальному закладі не є достатньою підставою для зарахування періоду навчання до вислуги років для призначення одноразової грошової допомоги.

На підставі викладеного, та із урахуванням відсутності у позивача на момент звільнення необхідних десяти років вислуги, у задоволенні позову в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги слід відмовити.

Щодо забезпечення негайного виконання судового рішення, то суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Пунктом 1 частини 2 статті 371 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині стягнення грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна, оскільки ця виплата входить до складу грошового утримання у відносинах публічної служби.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8197,51 грн (вісім тисяч сто дев`яносто сім грн 51 коп.).

Допустити рішення до негайного виконання в частині виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8197,51 грн (вісім тисяч сто дев`яносто сім грн 51 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (, 65017, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири грн 20 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 106030000