Справа № 638/4294/19
Суддя: Хайкін В. М.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/4294/19

Провадження № 2-а/638/232/19

30.10.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю представника позивача Князєва В. О ОСОБА_1

з участю представника відповідача Кезлі М. Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дзержинського районного суду знаходиться адміністративна справа за позовом громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2019 року адміністративну справу прийнято до провадження судді Хайкіна В. М., відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Кезля М. Д. заявив клопотання про залишення позову без розгляду з тих підстав, що рішення ГУДМС України в Харківській області від 17.08.2015року про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 вже було предметом оскарження громадянином ОСОБА_2 у справі №638/8763/18, де суд ухвалою від 28.11.2018 року задовольнив клопотання ГУДМС України в Харківській області та залишив без розгляду позов ОСОБА_2 щодо оскарження рішення про примусове повернення з України від 17.08.2015 року. Рішення у справі №638/8763/18 набрало законної сили. Просить суд залишити позов без розгляду, адже доказів поважності причин пропуску строку на звернення до суду з позову позивачем не надано.

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, просив суд відмовити у його задоволенні.

Суд, дослідивши доводи представника позивача та представника відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 17.08.2015 року про примусове повернення громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до країни походження, позивач наголошує, що за порушення правил перебування іноземних громадян на території України 06.08.2015 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності 06.08.2015 року, а рішенням начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 17.08.2015 року його примусово повернуто до країни походження. Про існування цього рішення позивач дізнався через свого представника адвоката Князєва В. О. тільки у червні 2018 року, при цьому причина пропуску процесуального строку на судове оскарження рішення відповідача є поважною та позивач клопоче про його поновлення. Просить суд визнати протиправним рішення відповідача від 17.08.2015 року про примусове повернення громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до країни походження і скасувати це рішення та закрити адміністративну справу за протоколом №ПР МХК 080214 від 06.08.2015 року з підстав закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності.

При цьому, судом встановлено, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій неправомірними, про визнання рішення від 17.08.2015 року таким, що не підлягає виконанню, про закриття справи за адміністративним протоколом від 06.08.2015 року (справа №638/8763/18, провадження №2-а/638/432/18, головуючий суддя Грищенко І. О.), та ухвалою суду від 28.11.2018 року, яка набрала законної сили, вказаний позов залишено без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду.

В силу положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом під час розгляду адміністративної справи №638/8763/18 та як вбачається із рішення, прийнятого за результатами її розгляду, а саме з ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.11.2018 року, «…на виконання рішення особу, відносно якої воно прийнято, повідомлено про прийняття такого рішення та про те, що в строк до 16.09.2015 року має залишити територію України, про що позивачем складено розписку від 17.08.2015 року, яка міститься в матеріалах справи. Саме тоді позивач і мав дізнатися про порушення свого права. Таким чином, твердження уповноваженого представника позивача про те, що його довіритель дізнався про порушення свого права тільки в 2018 році не відповідають дійсним обставин, що встановлені судом при розгляді даного клопотання…».

Таким чином, позивач звернувся до суду вперше 20.06.2018 року (справа №638/8763/18), та повторно 26.03.2019 року (у даній справі), тобто поза строком звернення до адміністративного суду у відповідності до вимог статті 99 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), та у відповідності до норм статті 122 КАС України (в редакції, чинній на час звернення до суду). Клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду подане разом з позовом, однак наведені підстави в обґрунтування причин поважності пропуску строку не є поважними та не узгоджуються із встановленими у судовому засіданні фактами щодо моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Статтею 3 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у рішенні від 12 березня 2009 року винесеного за наслідком розгляду заяви №20347/03 у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді. Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Суд звертає увагу, що Законом не передбачено переривання строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

За таких обставин, обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані в заяві позивача про поновлення строку звернення до суду, не вбачаються судом поважними причинами пропуску строку.

Також суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів наявності непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відтак, несвоєчасне здійснення необхідних для захисту своїх прав дій, через байдужість до своїх прав, на думку суду, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи не визнання судом поважними підстави пропуску строку звернення позивача з даним позовом до адміністративного суду, суд приходить до висновку, що наявні підстави для залишення позову без розгляду.

У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За вказаних обставин клопотання уповноваженого представника відповідача обґрунтоване та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 240, 243 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України - залишити без розгляду.

Копію ухвали надати сторонам для відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 30.10.2019 року.

Головуючий: