Справа № 420/3734/19
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3734/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

за участю секретаря: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 (представник за ордером)

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ОБСТАВИН СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 11.02.2019 року № 46 про відмову у призначенні пенсії, за яким ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії за віком;

зобов`язати Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області (ідентифікаційний код юридичної особи: 37743414, адреса: 68609, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 46) призначити та виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 29.09.2018 року.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення № 46 від 11.02.2019р., яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю 25 річного страхового стажу роботи є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Позивач зазначає, що після досягнення 60 років він звернувся до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (далі - Відповідач) із заявою про призначення пенсії за віком, оскільки мав на той момент необхідний страховий стаж роботи сумарно понад 25 років. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018р. право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відмова у призначенні пенсії мотивована тим, що записи №№ 18-19 у трудовій книжці не відповідають вимогам по заповненню трудових книжок, зокрема, в період з 02.01.1999р. по 05.02.2004р. позивач працював в КП «Техніка», а записи про роботу завірені печаткою підприємства «Совінтербол», проте при звільненні з роботи 05.02.2004р. позивач не звернув уваги на те, що запис про звільнення засвідчений печаткою іншого підприємства.

На даний час СП «Совінтербол» та КП «Техніка» господарську діяльність не здійснюють (відповідно до постанов Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2010р.в справі № 2а-4531/10/1570 та від 10.03.2011р. в справі № 4532/10/15 припинено СП«Совінтербол» та КП «Техніка»), документи про працевлаштування позивача не збереглися. Посилаючись на Порядок №637, №22-1 та постанову Верховного суду від 06.03.2018р. по справі №127/9055/17, позивач зазначає, що відсутність документів по підприємству, в якому він працював, на зберіганні в архівних установах, не може невілювати відомості трудової книжки та позбавляти права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.

Ухвалою від 27.06.2019р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження (з викликом сторін); встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено судове засідання по справі на 17.07.2019р.

Ухвалою суду від 17.07.2019р. розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії вирішено проводити в порядку загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі 05 вересня 2019 року.

26.07.2019р. до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачем зазначено, що під час здійснення аналізу даних індивідуальних відомостей про застраховану особу встановлено, що дані про застраховану особу ОСОБА_3 в державному реєстрі застрахованих осіб з 1998 року по 2018 рік взагалі відсутні, в тому числі і період роботи в КП «Техніка» з 02.01.1999 року по 05.02.2004 рік. Запис №18-19 в трудовій книжці НОМЕР_3 від 26.04.1983р., відповідно до якого ОСОБА_2 працював в КП «Техніка» з 02.01.1999р. по 05.02.2004р. в якості радіомеханіка не містить печатку КП «Техніка», тобто записи у трудовій книжці позивача не відповідають вимогам інструкції ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, в зв`язку з чим до страхового стажу не зараховано наведений період. Після підрахунку страховий стаж роботи ОСОБА_3 становить 22 роки 3 місяці 26 днів, а тому, з урахуванням приписів ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», управлінням правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Ухвалою суду від 05.09.2019р., яка занесена до протоколу судового засідання, у зв`язку з неявкою сторін, відкладено підготовче засідання на 13 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 13.09.2019р. продовжено строк підготовчого провадження по справі № 420/3734/19 на тридцять днів; відкладено підготовче засідання по справі на 10 жовтня 2019 року 10 години 00 хвилин.

03.10.2019р. (вх.№ЕП/7335/19) до суду надійшло клопотання про допит свідків та клопотання (вх.№ЕП/7336/19) про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 10.10.2019р., яка занесена до протоколу судового засідання, замінено відповідача Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Ухвалою суду від 10.10.2019р. підготовче провадження в адміністративній справі №420/3734/19 закрито. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24 жовтня 2019 року о 12 годині 00 хвилин. Клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено.

В судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач явку представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою (вх. №365/02 від 09.07.2019р.) про призначення пенсії.

Листом Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №1730/06 від 22.02.2019р. повідомлено, що управлінням пенсійного фонду 11.02.2019р. (рішення №46) відмовлено ОСОБА_2 призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю 25 років страхового стажу роботи.

В своєму рішенні управління зазначає, що згідно запису №18-19 в трудовій книжці НОМЕР_3 від 26.04.1983р. гр. ОСОБА_2 працює в КП "Техніка" з 02.01.1999 року по 05.02.2004 року в якості радіомеханіка. Але, на запису про звільнення з роботи відсутня печатка КП "Техніка". На записах про звільнення з роботи проставлена печатка іншої організації, а саме: спільного українсько - болгарського підприємства "Совінтербол".

Страховий стаж роботи встановлено в розмірі 22 роки 3 місяці 26 днів, зв`язку з чим позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, відповідно до паспорта громадянина України серіїї НОМЕР_4 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_2 виповнилося 60 років.

З трудової книжки НОМЕР_3 від 26.04.1983р. ОСОБА_2 вбачається, що відповідно до запису №18 позивача прийнято на роботу в порядку переведення за згодою сторін до КП «Техніка» на посаду радіомеханіка згідно наказу №1 від 02.01.1999р. та згідно запису №19 від 05.02.2004р. -звільнено у зв`язку з скороченням штату працівників КП «Техніка» відповідно п.1 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №4 від 05.02.2004р.

Дані відомості підтверджуються, крім іншого, показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні та повідомили, що працювали в зазначений період часу разом з позивачем в КП «Техніка».

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, щовиключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (зі змінами та доповненнями) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що Законом України «Про пенсійне забезпечення» передбачено зарахування періоду роботи на умовах трудового договору на підприємствах незалежно від форм власності та господарювання до загального трудового стажу особи.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993року №637 (зі змінами та доповненнями), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1.1 розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993року №58 (зі змінами та доповненнями), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктами 2.1-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993року №58 передбачено, що трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць - двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993року №58 у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Як встановлено судом, та зазначено вище, у період з 02.01.1999р. по 05.02.2004р. ОСОБА_2 працював радіомеханіком на підприємстві КП «Техніка», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки НОМЕР_3 від 26.04.1983р. ОСОБА_2 , з якої вбачається, що відповідно до запису №18 02.01.1999р. позивача на підставі наказу №1 від 02.01.1999р. прийнято на роботу в порядку переведення за згодою сторін до КП «Техніка» на посаду радіомеханіка та згідно запису №19 від 05.02.2004р. -звільнено у зв`язку з скороченням штату працівників КП «Техніка» відповідно п.1 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №4 від 05.02.2004р.

Даний факт крім іншого підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні та повідомили, що працювали в зазначений період часу разом з позивачем в КП «Техніка».

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що ОСОБА_2 належними доказами підтверджено період роботи на підприємстві КП «Техніка» на посаді радіомеханіка, вказані відомості в установленому порядку недійсними або такими, що вчинені поза межами правового поля, не визнавались, суд дійшов висновку щодо безпідставності відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_2 періоду роботи з 02.01.1999 року по 05.02.2004 рік.

При цьому, суд зазначає, що дійсно, згідно із записів трудової книжки позивача, вбачається, що на записах № 18-19 в трудовій книжці НОМЕР_3 від 26.04.1983 року на запису про звільнення проставлена печатка спільного українсько - болгарського підприємства «Совінтербол». Проте, трудова книжка позивача не містить жодних виправлень або підчищень, які б могли свідчити про підроблення записів, доказів протилежного до суду не надано.

При цьому, згідно з ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній правовій нормі кореспондують приписи п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, згідно з якими основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За змістом п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Поряд із цим, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи-працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права та інтереси.

Таким чином позивач не несе відповідальність за порушення третіми особами вимог ведення трудових книжок.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а провадження № К/9901/11030/18 та від 17.07.2018 у справі №220/989/17, провадження № К/9901/3158/17.

Суд також не погоджується із посиланням відповідача як на підставу для відмови в задоволенні позову на відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про нараховану заробітну плату, оскільки такий реєстр почав функціонувати лише з 01 січня 2004 року.

Аналізуючи наведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку що робота позивача в КП «Техніка» протягом спірного періоду, а саме з 02.01.1999 року по 05.02.2004 рік підлягає зарахуванню до страхового стажу, оскільки такий підтверджений записами в його трудовій книжці, з зазначенням номерів наказів та дат їх прийняття, недостовірності або інших ознак юридичної неточності не встановлено, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі з урахуванням показань свідків.

Частиною 2статті 6 КАС Українипередбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів`встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014року, різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення Судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, щокожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «HasanandChaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років та наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.56 «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17.

Таким чином, як випливає зі змісту ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.п. 1, 2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а інші документи, видані за місцем роботи, навчання архівними установами, використовуються для підтвердження стажу роботи лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Тобто такі документи виконують допоміжну, субсидіарну функцію

Таким чином, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 11.02.2019 року № 46 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 29.09.2018 року.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, будинок 83, ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 11.02.2019 року № 46 про відмову у призначенні пенсії, за яким ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії за віком;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) призначити та виплатити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 29.09.2018 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, будинок 83, ) на ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.11.2019.

Суддя Г.П. Самойлюк

.