Справа № 813/2564/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 813/2564/17

адміністративне провадження № К/9901/27675/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Яковенка М. М.,

суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

секретар судового засідання - Бугаєнко Н.

за участю:

позивача, представника позивача: ОСОБА_2 . , Пшевлоцького Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 813/2564/17

за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Довга О. І., Сапіга В. П., Запотічний І. І.) від 29 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області) у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29 червня 2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30 червня 2017 року № 527о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_2 ;

- поновити старшого сержанта поліції ОСОБА_2 на службі в Національній поліції України на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 14072,10 грн.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що відповідачем не було дотримано норм чинного законодавства України при застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції. Позивач вказує на те, що він не допускав порушень трудової дисципліни та службових обов`язків при зупиненні 18 червня 2017 року водія-порушника, здійсненні провадження у відповідній справі про адміністративне правопорушення, спілкуванні з таким водієм і при участі в службовому розслідуванні, які могли би потягнути за собою звільнення поліцейського.

3. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29 червня 2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30 червня 2017 року № 527 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_2.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року в сумі 14072,10 грн.

Постанова суду в частині поновлення позивача на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 6701,09 грн. звернута до негайного виконання.

4. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року та прийнято нову, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, 22 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року.

6. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року, визначено склад колегії суддів: Білоус О. В. - головуючий суддя, Бевзенко В. М, Данилевич Н. А.

7. Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.

8. 11 травня 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про прискорення розгляду справи.

9. 01 лютого 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач з посиланням на відповідну практику судів, просить задовольнити касаційну скаргу, оскільки вид дисциплінарного стягнення, як звільнення - не відповідав тяжкості скоєного порушенням.

10. 21 лютого 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про прискорення розгляду справи.

11. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 547/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

12. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

13. 05 та 30 вересня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшли клопотання про прискорення розгляду справи.

14. Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу прийнято до провадження; закінчено підготовку справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у судовому засіданні на 29 жовтня 2019 року.

15. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали касаційну скаргу та наполягали на її задоволенні у повному обсязі. Доводили відсутність порушень з боку позивача, та безпідставного застосування відповідачем в межах встановлених обставин крайнього дисциплінарного заходу. Наголошували на наданні обґрунтованої оцінки судом першої інстанції усім встановленим обставинам справи, чого не було зроблено судом апеляційної інстанції.

16. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. Неявка представника відповідача в судове засідання, а так само не надання відзиву на касаційну скаргу, з урахуванням ч. 4 ст. 338, ч. 4 ст. 344 КАС України, не є перешкодою перегляду рішень суддів попередніх інстанцій та розгляду справи.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

17. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 листопада 2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на службу до Національної поліції України відповідно до наказу Головного управління поліції у Львівській області від 07 листопада 2015 року № 54 о/с із присвоєнням спеціального звання старшого сержанта поліції й тоді ж, позивач прийняв присягу працівника поліції.

18. З 01 грудня 2016 року позивач займав посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області, на яку був призначений за наказом Головного управління поліції у Львівській області від 01 грудня 2016 року № 46 о/с.

19. Судами встановлено, що стягнення застосовано до позивача за подію, яка мала місце 18 червня 2017 року при чергуванні ОСОБА_2 на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ.

20. На зазначене чергування позивач заступив 18 червня 2017 року у складі екіпажу службового автомобіля поліції разом зі старшим сержантом поліції ОСОБА_3 для несення служби на адміністративних дільницях № 1, 2.

21. 19 червня 2017 року на веб-сайті мережі Youtube було розміщено відеоролик «Львовские дорожные шакалы», в ході перегляду якого відповідачем було виявлено порушення службової дисципліни працівниками СРПП № 2 ПП Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області старшими сержантами поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

22. Проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що старший сержант ОСОБА_2 грубо порушив службову дисципліну, зокрема, вимоги п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п. 1, 2 розділу ІІ, п. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, а також вимоги ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02 липня 2015 року № 796, що виразилося у: порушенні поліцейським процедури зупинки транспортного засобу і спілкування з водієм (працівник поліції, який проводив зупинку, не представився водієві та на його вимогу не представив службове посвідчення, у подальшому поліцейський спілкувався з водієм сидячи у службовому автомобілі); не вжитті заходів до фіксації та документування правопорушення, а також притягнення водія до адміністративної відповідальності; наданні неправдивих пояснень щодо суті вчиненого правопорушення (у своїх поясненнях поліцейські зазначили про порушення водієм правил обгону, а насправді вони неодноразово повідомляли про перетин суцільної лінії дорожньої розмітки).

23. Наказом від 29 червня 2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» (п. 1 наказу) на ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, вимог п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 розділу II, п.п. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, а також вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02 липня 2015 року № 796, що призвело до значного суспільного резонансу.

24. Наказом по особовому складу від 30 червня 2017 року № 527о/с звільнено ОСОБА_2 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

25. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

26. Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, та надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходив з того, що обставини, які слугували підставою для накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення та його звільнення не знайшли свого обґрунтованого підтвердження та не вказують у достовірний спосіб на протиправну поведінку поліцейського, яка могла мати своїм наслідком звільнення в порядку дисциплінарної відповідальності.

27. Також, суд врахував, що відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Зокрема, такі відомості повинні бути викладені у висновку службового розслідування.

28. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що відповідачем в ході проведення службового розслідування повністю доведено факт порушення службової дисципліни позивачем.

29. Апеляційний суд зазначив, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності був дисциплінарний проступок, сутність якого полягав у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни, які свідчать про його низькі морально-ділові якості, суперечать інтересам законності, компрометують звання поліцейського. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни. Провина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку в даному випадку проявляється у прямому умислі, тобто останній свідомо допускав настання несприятливих наслідків після вчинення ним даних дій. Дане порушення стало можливим внаслідок особистої недисциплінованості та повного ігнорування ним вимог чинного законодавства, що призвело до підриву авторитету, формування негативної думки про поліцію та дискредитації звання працівника поліції.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

30. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

31. Зокрема, скаржник зазначив, що він не допускав порушень трудової дисципліни та службових обов`язків при зупиненні 18 червня 2017 року водія-порушника, здійсненні провадження у відповідній справі про адміністративне правопорушення, спілкуванні з таким водієм і при участі в службовому розслідуванні, які могли би потягнути за собою звільнення поліцейського.

32. За твердженням скаржника ті порушення, які вказані в оспорюваних наказах, не мали місце в дійсності, оскільки, виявивши порушення правил дорожнього руху, він вжив відповідно до своїх обов`язків заходи до зупинення водія-порушника й у межах своєї компетенції розглянув справу про адміністративне правопорушення, зважаючи на сукупність усіх її обставин.

33. Скаржник зауважує, що його дії та рішення не були визнані в установленому порядку неправомірними, а тому їх слід вважати законними й вони не можуть тягнути за собою відповідальності. Позивач зазначає, що відповідачем не було в об`єктивний і належний спосіб здійснено з`ясування всіх обставин цієї справи. Зокрема, в ході службового розслідування не було зібрано всієї необхідної доказової бази щодо вини позивача і обставин згаданого порушення (не було вжито належних заходів до отримання пояснень від усіх учасників події, не було опитано водія-порушника, не було зафіксовано його відмову від надання пояснень). При цьому, незважаючи на відсутність яких-небуть інших достовірних свідчень про обставини події, відповідачем було знехтувано показами єдиних її очевидців, які надали покази щодо цього й підтвердили правомірність дій позивача, а тому, висновки відповідача щодо грубих порушень службової дисципліни зі сторони позивача ґрунтуються лише на припущеннях та суб`єктивному баченні події.

34. Також, скаржник зазначає, що при вирішенні питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідачем не було враховано, що звільнення з поліції є крайнім заходом відповідальності, тобто порушення зі сторони поліцейського в такому випадку повинно характеризуватися тяжкими наслідками. Однак, при вирішенні питання про обрання виду відповідальності відповідачем не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника, наявність чи відсутність вини особи, що притягається до відповідальності.

35. Незважаючи на відсутність будь-яких доказів тяжкості наслідків, відсутності застосованих до позивача діючих стягнень, відсутність його вини в будь-яких порушеннях, відповідач не розглянув можливості застосування менш тяжких видів відповідальності чи не притягнення до неї взагалі. Позивач вважає, що спірні накази в частині накладення на нього дисциплінарного стягнення є протиправними і підлягають скасуванню.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

36. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, та надану оцінку встановленим фактичним обставинам справи, у відповідності до частини 1 статті 341 КАС України, виходить з наступного.

37. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

38. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 580-VIII), відповідно до статті 3 якого у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

39. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема до медичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

40. Частиною 1 та 2 статті 19 Закону № 580-VIII встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

41. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

42. Згідно з п. 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

43. Відповідно до пункту 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 23 грудня 2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширити на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарний статут ОВС).

44. На момент вирішення питання щодо порушень службової дисципліни з боку позивача Дисциплінарний статут Національної поліції, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, не набрав чинності.

45. Отже, до затвердження відповідним законом Дисциплінарного статуту Національної поліції України підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності визначалися Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року за № 3460-IV.

46. Статтями 2, 5 Дисциплінарного статуту ОВС України встановлено, що підставою для притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку - невиконання чи неналежне виконання ним службової дисципліни.

47. Згідно з ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об`єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.

48. Відповідно до ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

49. Згідно з статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

50. Приписи ч. 9 ст. 14 Дисциплінарного статуту визначають, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

51. Правовою основою прийняття наказу ГУ Національної поліції у Львівській області від 29 червня 2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» стало допущення позивачем порушень вимог п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 розділу II, п.п. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, а також вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02 липня 2015 року № 796, що призвело до значного суспільного резонансу.

52. Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

53. Пунктами 1, 2 розділу, пунктами 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 грудня 2016 року за № 1576/29706 встановлено:

ІІ Основні вимоги до поведінки поліцейського

1. Під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України; виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; мати охайний зовнішній вигляд, бути у встановленій формі одягу; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики;

зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

2. Під час виконання службових обов`язків поліцейському заборонено: сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; допускати будь-які привілеї чи обмеження за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовною або іншими ознаками; використовувати будь-які предмети, на яких зображена символіка політичних партій, та провадити політичну діяльність, висловлювати особисте ставлення до діяльності політичних партій під час виконання службових повноважень, а також використовувати службові повноваження в політичних або особистих цілях; розголошувати та використовувати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, у тому числі після припинення служби в поліції, крім випадків, визначених законом; знімати з однострою чи приховувати нагрудний знак (жетон), а також будь-яким іншим чином перешкоджати прочитанню інформації на ньому або фіксуванню за допомогою технічних засобів, крім випадків, коли поліцейський виконує службові обов`язки в режимі секретності в установленому законодавством України порядку; перебувати на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, уживати тютюнові вироби під час безпосереднього виконання службових обов`язків і в невстановленому місці.

IV. Взаємодія поліції із громадськістю та іншими державними органами

2. Незалежно від посади чи звання у відносинах із населенням поліцейський зобов`язаний: бути тактовним та доброзичливим; висловлювати вимоги чи зауваження, що стосуються особи, у ввічливій та переконливій формі; надати можливість особі висловити власну думку; до всіх потерпілих від злочинів або інших правопорушень проявляти повагу, охороняти їх безпеку та право на невтручання в особисте життя.

3. За будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.

При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику.

54. Пунктом 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02 липня 2015 року № 796, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 року за № 777/27222 встановлено, що працівникові патрульної служби заборонено: 1) порушувати правила дорожнього руху та правила благоустрою, якщо це не пов`язано з необхідністю виконання службової діяльності; 2) спілкуватися з людьми, перебуваючи в службовому транспортному засобі; 3) давати вказівки чи побажання учасникам дорожнього руху незрозумілими жестами, використовувати гучномовець або спеціальні сигнали не за призначенням; 4) виявляти неповагу чи недоброзичливість до громадян; 5) інше, що передбачено законодавством, у тому числі нормативно-правовими актами МВС.

55. Одним із елементів, що передує накладенню дисциплінарного стягнення є доведена вина працівника у вчиненні дисциплінарного проступку за його складом, а у випадку його наявності, доведення розумності та необхідності застосування до підлеглого визначеного суб`єктом владних повноважень саме такого виду дисциплінарного стягнення.

56. Основним спірним питанням та предметом оцінки у цій справі є правомірність наказу ГУ Національної поліції у Львівській області від 29 червня 2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» та наказу ГУ НП у Львівській області від 30 червня 2017 року № 527о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_2.

57. Інші питання та предмет вимог є похідними та залежать від вирішення питання щодо законності спірних наказів.

58. Обов`язок доведення зі сторони відповідача правомірності та обґрунтованості прийнятих спірних наказів, покладений ч. 2 ст. 77 КАС України. В той же час, оцінка наданим доказам, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, що мають значення для справи належить судам першої та апеляційної інстанції.

59. Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

60. Належна оцінка такими доказам у справі, є запорукою дотримання судами першої та апеляційної інстанції вимог ст. 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, яке повинно ґрунтується на засадах, зокрема, верховенства права.

61. Позивач наголошує на відсутності в його діях дисциплінарного проступку по обставинам, що мали місце 18 червня 2017 року, а також не дотримання відповідачем положень ч. 9 ст. 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення. Відповідач доводить правомірність прийнятих ним наказів, зроблених на підставі проведеного відповідно до законодавства службового розслідування по відповідним обставинам.

62. Судом першої інстанції установлено за матеріалами службового розслідування, показів свідка ОСОБА_3 , пояснень позивача та представника відповідача, що здійснюючи патрулювання на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ екіпаж здійснив зупинку на обочині дороги для здійснення приватної телефонної та очної розмови старшим сержантом поліції ОСОБА_3., який керував транспортним засобом.

63. У той же час, старший сержант поліції ОСОБА_2 , перебуваючи назовні службового автомобіля на узбіччі автодороги, виявив ознаки порушення правил дорожнього руху, а саме, він зауважив, що при русі в напрямку до м. Івано-Франківська (протилежному до руху службового автомобіля поліції) водій легкового автомобіля на іноземній реєстрації здійснив обгін іншого автомобіля, перетнувши при цьому розмітку 1.1 (тонка суцільна лінія) та виконавши такий маневр на ділянці дороги з ускладненим оглядом. У зв`язку з чим ОСОБА_2 подав водієві автомобіля, що допустив порушення, сигнал про зупинку й останній зупинився на протилежному від поліцейського автомобіля узбіччі дороги, відтак, позивач перетнув дорогу та підійшов до такого автомобіля.

64. При цьому, як засвідчується показами учасників справи, свідка та наданими доказами, водій автомобіля, що був зупинений поліцейським, із моменту свого зупинення та до часу відбуття працівників поліції з місця події, провадив відеозйомку події засобами технічної фіксації й у подальшому оприлюднив відповідний відеозапис у мережі Інтернет на сервісі Уoutube під назвою «Львовские дорожние шакалы».

65. У зв`язку з чим, суд першої інстанції, беручи до уваги позицію відповідача щодо порушень зі сторони позивача, ознаки чого повинні міститися на відеоролику, відзначив, що оглядом такого відеоролика, копії якого були надані обома сторонами справи, неможливо достовірно встановити факту порушення старшим сержантом поліції ОСОБА_2 процедури зупинки транспортного засобу в частині представлення водієві, що, зокрема, стало однією з причин накладення на позивача дисциплінарного стягнення.

66. З відеоролику суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 , підходячи до зупиненого автомобіля прикладає праву руку до головного убору та промовляє якісь фрази (за свідченням позивача, він представляється водієві). У той же час, розібрати зміст таких фраз не є можливим у зв`язку з низькою якістю запису звуку на технічний пристрій, який знаходився на панелі приборів зупиненого автомобіля, в той час як поліцейський перебував назовні на автодорозі. Окрім цього, в матеріалах справи міститься письмове пояснення водія ОСОБА_4 , який зазначив про те, що він був зупинений інспектором поліції який назвався ОСОБА_2 , прізвище вимовлено було нерозбірливо.

67. При цьому, суд першої інстанції відзначив також, що відповідач не зміг повідомити суду, які ж саме відомості не назвав позивач зупиненому водієві - чи він не назвав своє прізвище, чи посаду, чи спеціальне звання та що ж ним було промовлено в дійсності. Також відповідач не надав записів із більш чіткою якістю запису звуку, не надав показів свідків, які би підтверджували позицію відповідача, не представив належного доказу (висновку експертизи тощо) твердженню про фізичну неможливість повідомлення ОСОБА_2 своїх даних зупиненому водієві тощо. Позивач же, який був очевидцем події, вказав на належне представлення особі, яка ним була зупинена, що в цілому не суперечить зібраним і дослідженим доказам.

68. Також із відеоролика дослідженого судом першої інстанції, якому була надана належна оцінка судом, вбачається, що ОСОБА_2 після отримання від зупиненого водія вимоги щодо представлення службового посвідчення, повернувшись до службового автомобіля дістав таке посвідчення з нагрудної кишені верхнього одягу, який знаходився на спинці пасажирського сидіння службового автомобіля, та пред`явив його водієві, а водій ознайомився зі змістом такого посвідчення.

69. Як правильного зазначено судом першої інстанції, що ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає обов`язок поліцейського лише пред`явити на вимогу особи службове посвідчення, однак, не регламентує це питання більш детально (зокрема, таким чином, яким його трактує відповідач). У даному ж випадку, як вбачається із відеоролика, позивач був одягнутий у формений одяг працівника поліції, на якому закріплено спеціальний жетон поліцейського, він рухався від службового автомобіля поліції, тобто за зовнішніми ознаками його можливо ідентифікувати як поліцейського. Більш того, отримавши вимогу громадянина щодо пред`явлення посвідчення, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 не відмовився його надати та вжив необхідних заходів для реалізації права громадянина. Таким чином, висновки відповідача щодо не пред`явлення водієві на його вимогу службового посвідчення спростовані дослідженими судом доказів.

70. У цьому контексті суд першої інстанції цілком обґрунтовано не вважав правильним твердження відповідача про те, що службове посвідчення ОСОБА_2 в обов`язковому порядку повинен був мати при собі в момент зупинення автомобіля та наближення до нього. Колегія суддів наголошує, в даному випадку, наявність або відсутність при собі такого посвідчення, з огляду на наказ та матеріали службового розслідування не були визначені як порушення службової дисципліни та підстава для застосування дисциплінарного стягнення.

71. Крім цього, судом першої інстанції з огляду відеоролика також встановив, що після зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_4 , ОСОБА_2 більшість часу спілкувався з водієм назовні. При цьому, певний час позивач дійсно перебував у службовому автомобілі поліції, проте, як пояснив позивач та вбачалось з відеоролику, це було зумовлене необхідністю надати на вимогу водія службове посвідчення (яке перебувало в нагрудній кишені верхнього одягу в службовому автомобілі).

72. Також, позивач пояснив суду, що перебував у салоні службового автомобіля маючи намір відбути на подальше патрулювання, вже після закінчення розгляду справи про адміністративне правопорушення, завершення розмови з водієм зупиненого транспортного засобу та надання йому дозволу продовжити рух.

73. Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованих висновків та надав належну оцінку тому, що знаходження позивача у певні моменти події, що мала місце 18 червня 2017 року в салоні службового автомобіля було зумовлене об`єктивними обставинами, є виправданим і не свідчить про винне порушення з його сторони нормативно-правових актів.

74. Щодо не вжиття заходів до фіксації та документування правопорушення, про що також зазначено у висновку службового розслідування та в спірних наказах як підставу для притягнення позивача до відповідальності, колегія суддів погоджується з зауваженнями суду першої інстанції про те, що відповідач не зазначив, які конкретно вимоги чинного законодавства України були порушені позивачем і яким чином працівник поліції повинен за встановлених обставинах був здійснити фіксування порушення правил дорожнього руху при спірній події 18 червня 2017 року.

75. Відповідно до положень ч. 3 ст. 254, ч. 2 ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при адміністративному проступку, який був причиною спірної події, не передбачено складання працівниками поліції протоколу як форми фіксування й документування факту адміністративного проступку.

76. Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо того, що відповідачем належними й допустимими доказами не було доведено можливість і обов`язок ОСОБА_2 здійснювати фіксацію порушення в іншій формі, зокрема, не доведено комплектування службового автомобіля поліції засобами технічної фіксації, які би дозволяли проводити постійне фіксування обстановки (у т.ч. порушень правил дорожнього руху).

77. Надані ж відповідачем документи не є цьому належними доказами, оскільки представлені накладні (вимоги) не свідчать ані про отримання технічних засобів саме позивачем, ані про комплектування ними саме службового автомобіля, на якому позивач здійснював патрулювання 18 червня 2017 року.

78. Також, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги твердження відповідача про можливість і обов`язок здійснювати фіксацію порушення на службовий планшет, оскільки, відповідачем не надано жодних підтверджень наявності функції відеозапису в такому технічному засобі, його сертифікації та перевірки. Крім цього, як засвідчується показами позивача й свідка та не заперечується відповідачем, планшет не використовувався для постійного фіксування обстановки, а використовувався для приймання викликів і повідомлень від чергового диспетчера й, більш того, він знаходився у старшого сержанта поліції ОСОБА_3 , а не у позивача.

79. Під час розгляду справи, суд першої інстанції допитав в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 , який повідомив суду, що він разом із позивачем здійснював патрулювання 18 червня 2017 року в складі екіпажу службового автомобіля. При цьому, коли ним було здійснено вимушену зупинку на узбіччі дороги (для здійснення телефонної та очної розмови), позивач виявив порушення правил дорожнього руху автомобілем, який здійснив обгін на ділянці з обмеженою оглядовістю та з перетином суцільної лінії, й у зв`язку з цим зупинив водія-порушника. При цьому, свідок вказав, що він та позивач на першу ж вимогу зупиненого водія пред`явили службові посвідчення, спілкувалися з ним максимально коректно, в той же час, зупинений водій поводився провокативно, намагався залишити в автомобілі поліції сторонні предмети, спрямовував у сторону поліцейських безпідставні звинувачення. Свідок зазначив, що зважаючи на поведінку зупиненого водія, відсутність у службовому автомобілі засобів фіксації порушень і об`єктивних доказів порушення правил дорожнього руху, не створення внаслідок порушення аварійної ситуації та перешкод і незручностей для інших учасників руху, позивач вчинив відповідно до ситуації, що склалася, а саме - прийняв рішення про звільнення водія-порушника від відповідальності з усним зауваженням, вказавши йому на необхідність дотримання правил дорожнього руху в майбутньому. ОСОБА_3 також повідомив суду, що в ході даної події він отримав повідомлення-виклик чергового диспетчера на дорожньо-транспортну пригоду, в зв`язку з чим позивач повернувся до салону службового автомобіля та вони відбули для подальшого виконання службових обов`язків. Свідок надав покази, що позивач спілкувався з водієм-порушником назовні та повертався до салону службового автомобіля лише для отримання посвідчення та з метою відбуття на виклик.

80. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213, ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення справи про адміністративні правопорушення в частині порушення правил дорожнього руху повноважні розглядати органи Національної поліції, від імені яких діють працівники органів і підрозділів Національної поліції, що мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Частиною 3 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що ніхто, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), не може надавати будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення поліцейському або іншим способом втручатися в законну діяльність поліцейського, у тому числі діяльність, пов`язану з кримінальним провадженням або провадженням у справах про адміністративні правопорушення.

81. Позивач, як старший сержант поліції був компетентним і повноважним розглядати справу про адміністративне правопорушення, що пов`язане зі спірною подією, й приймати за наслідком такого розгляду відповідне рішення.

82. Питання правомірності чи неправомірності рішень, дій чи бездіяльності поліцейського при провадженні ним справи про адміністративне правопорушення можуть бути предметом іншої справи - справи про оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності поліцейського, порушеної за зверненням особи (зокрема, зупиненого водія), яка вважає свої права порушеними. Однак, відповідачем було не надано суду жодних відомостей про оскарження в установленому порядку відповідних рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_2 і про прийняте остаточне рішення в такому спорі, що могло би засвідчувати протиправність рішення позивача у відповідній справі про адміністративне правопорушення.

83. Щодо висновку відповідача про надання ОСОБА_2 неправдивих пояснень щодо суті вчиненого зупиненим водієм правопорушення, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо їх безпідставності. Як встановив суд першої інстанції, позаяк, за свідченнями позивача та показами свідка, ОСОБА_2 надавав керівництву та особам, що проводили службове розслідування вичерпну та повну інформацію щодо події, яка мала місце 18 червня 2017 року. Така ж інформація була повторена ним і в судових засіданнях по цій справі. Як зазначено судом, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що 18 червня 2017 року відбувалися якісь інші події, аніж ті, які були повідомлені позивачем, що й могло би суперечити показам ОСОБА_2 , а відтак, підтверджувати надання ним неправдивих відомостей.

84. В межах розгляду цієї справи спірне питання перебуває в площині здійснення належної оцінки (переоцінки) судом першої та апеляційної інстанції стосовно тих обставин та подій, що стали в подальшому підставами для формування висновків відповідачем щодо наявності порушень з боку позивача, застосування дисциплінарного стягнення.

85. Оцінюючи в цілому спірні питання, та правовідносини що виникли між сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведені відповідачем доводи на обґрунтування своїх рішень і підтвердження їх правомірності не відповідають критерію доведення «поза розумним сумнівом», що відповідає позиції Європейського Суду з прав людини, яку він висловив, зокрема, в п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України».

86. Як правильно зазначено судом, що вирішуючи спір та встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. При цьому, у разі існування сумніву чи неоднозначного трактування певних нормативних актів чи фактичних обставин, слід керуватися принципом in dubio pro reo, тобто тлумачити закон на користь звинуваченої (в цьому випадку в службових проступках) особи.

87. Отже, обставини, які слугували підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення та його звільнення не знайшли свого обґрунтованого підтвердження та не вказують у достовірний спосіб на протиправну поведінку поліцейського, яка може мати своїм наслідком звільнення в порядку дисциплінарної відповідальності.

88. Крім цього, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відзначив, що відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Зокрема, такі відомості повинні бути викладені у висновку службового розслідування.

89. Проте, ані у висновку службового розслідування, ані у спірних наказах не зазначено яка шкода була заподіяна ОСОБА_2 унаслідок (на переконання відповідача) допущених ним порушень, чим це підтверджується, не вказано, що характеризує проступок позивача саме з найтяжчої сторони (ураховуючи те, що згідно зі ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу), чи є вина поліцейського у порушеннях, яка її форма, відсутні відомості щодо попередньої роботи позивача, щодо наявності заохочень чи стягнень (згідно послужного списку у позивача були відсутні діючи стягнення) тощо.

90. Суд першої інстанції також відзначив, що дотримання вказаних вимог закону не було підтверджено відповідачем і в суді в ході розгляду цієї справи, хоча такі обставини є істотними при вирішенні питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності й їх неврахування вказує на порушення встановленої процедури накладення стягнення.

91. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування наказів Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29 червня 2017 року № 2197 та від 30 червня 2017 року № 527о/с у частині накладення та виконання щодо ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

92. З огляду на ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, враховуючи, що позивача було протиправно звільнено зі служби в поліції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про необхідність поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

93. Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

94. Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

95. У свою чергу, середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу визначається відповідно до Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

96. Судом першої інстанції вирішене питання щодо права позивача на стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначена вимога була похідною від інших. Спору між сторонами щодо визначеного судом розміру не було, а тому переоцінці в касаційному порядку, з урахуванням ст. 341 КАС України не підлягає.

97. В той же час, надаючи оцінку постанові суду апеляційної інстанції за наслідками касаційного перегляду, з огляду на зміст такої постанови, Суд доходить висновку, що судове рішення не утримує в собі усіх необхідних елементів, які б надавали можливість вважати його законним та обґрунтованим.

98. Судом апеляційної інстанції, не надано належної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи, та тим висновкам суду першої інстанції, якими спростовувалися висновки відповідача за наслідками зробленої ним службової перевірки. Відсутнє належне мотивування відхилення зроблених судом першої інстанції висновків.

99. Отже, Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції, який правильно застосував норми матеріального права та надав їм правильне тлумачення.

100. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

101. Згідно ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

102. З огляду на викладене, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року підлягає скасуванню, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року скасувати.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов