Справа № 640/14672/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування постанов про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 26 липня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400,00 грн.;

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 29 липня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400,00 грн..

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що власна присутність ОСОБА_1 при вчиненні заходів на виконання рішення суду, а тим більше наявність інших осіб та проведення відеозапису, є не підтвердженням поведінки малолітньої ОСОБА_3 щодо небажання спілкуватися з батьком, а порушенням позивачем умов, чітко визначених судовим рішенням. Наголошує, що керуючись рекомендаціями Комісії з питань захисту прав дитини Апеляційний суд міста Києва у своєму рішенні від 12 липня 2018 року визначив спосіб спілкування ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 . Звертає увагу, що за повторне невиконання рішення суду чинним законодавством передбачається застосування штрафних санкцій, при цьому кількість випадків такого застосування не визначено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції наголошує, що забезпечує присутність дитини на зустрічі з ОСОБА_2 та не чинить жодних перешкод у спілкуванні. Крім того, зазначає, що у разі повторного невиконання рішення суду держаний виконавець не має права накладати штраф, а має вчиняти ряд інших заходів. Звертає увагу, що наявним в матеріалах справи відеозаписом підтверджується, що вона вчиняла усі необхідні дії для виконання рішення суду, однак малолітня ОСОБА_3 виявила категоричне небажання контактувати з батьком ОСОБА_2 Підкреслює, що за аналогічних обставин, які відбулися 05 лютого 2019 року та 08 лютого 2019 року, державний виконавець вирішив, що з боку позивача рішення суду фактично виконано у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі. При цьому зауважує, що державний виконавець діяв у межах та в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Наголошує на обов`язковості виконання рішення суду як на невід`ємній частині гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливе судочинство.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходиться виконавчий лист № 752/22214/16-ц, виданий 23 липня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва, яким зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 . наступним чином: перший місяць: - щосереди з 17 год.00 хв. до 20 год.00 хв., - щосуботи з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., - без присутності матері ОСОБА_5 ; з другого місяця: 1-й та 3-й тиждень місяця: понеділок, п`ятниця з 17 год.00хв. до 19 год.30 хв., 2-й та 4-й тиждень місяця: вівторок, четвер з 17 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв. та з 17 год.00 хв. п`ятниці до 18 год.00 хв. суботи; - з 1-го по 15-те липня щороку, - на день народження дитини - спільне спілкування з урахуванням бажання дитини.

При цьому, Акт державного виконавця від 19 липня 2019 року (розпочато о 17 год.14 хв., закінчено о 17 год.18 хв.), складений головним державним виконавцем Кузьменко Л.М. про те, що виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1 . 74 з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 в зазначений час, який визначений у рішенні суду, не спілкувався. Рішення суду не виконано.

У згаданому Акті стягувачем ОСОБА_2 здійснено запис про те, що «…на виконанні рішення суду знаходились дві невідомі особи жіночої статі, що перешкоджали виконанню рішення суду, злякали мою доньку та проводили відеозйомку без будь-яких дозволів, Рішення суду не виконано».

Крім того, в Акті наведені пояснення боржника ОСОБА_6 ОСОБА_7 ), в яких остання вказала, що вивела дитину на дитячий майданчик для спілкування з батьком, проте дитина самостійно виявляє категоричне небажання спілкуватися з батьком, не хотіла дивитись у бік батька та почала плакати. В Акті ОСОБА_1 зазначила клопотання про закінчення виконавчого провадження.

Також з Акту від 19 липня 2019 року вбачається, що при проведенні виконавчих дій був присутній свідок ОСОБА_8

Судом було встановлено, що при проведенні виконавчих дій проводився відеозапис.

На підставі Акта державного виконавця від 19 липня 2019 року головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кузьменко Л.М. 26 липня 2019 року винесено постанову ВП № 57116426 про накладення штрафу на боржника ОСОБА_9 у розмірі 3400,00 грн. за невиконання рішення суду.

Пунктом 2 резолютивної частини даної постанови зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2019 року державним виконавцем складено Акт (розпочато о 17 год.17 хв. закінчено о 17 год. 22 хв.) про те, що виходом державного виконавця за адресою м. Київ, вул. Метрологічна, 109-А (дитячий майданчик) з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 не спілкується в зазначений рішенням суду час. Рішення суду не виконано.

При цьому, в Акті від 26 липня 2019 містяться пояснення боржника ОСОБА_5 аналогічного змісту, що наведені в Акті від 19 липня 2019 року.

На підставі Акта від 26 липня 2019 року головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кузьменко Л.М. 29 липня 2019 року винесено постанову ВП № 57116426 про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн. на боржника ОСОБА_1 за невиконання рішення суду.

Пунктом 2 резолютивної частини даної постанови зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець застосував до боржника штрафні санкції у розмірі 3400,00 грн. за невиконання рішення суду.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що присутність позивача та інших осіб при виконанні рішення є порушенням визначених судовим рішенням умов, а тому оскаржувані постанови про накладення штрафу є правомірними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У силу приписів ст. 64-1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено статтею 64-1 Закону N 1404-VIII.

Відповідно до зазначеної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно частини першої статті 75 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

З виконавчого листа № 752/22214/16-ц, виданого 23 липня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що у визначений судовим рішенням час ОСОБА_2 має спілкуватися з дитиною без присутності матері ОСОБА_1 .

Доводи позивача про те, що ним було забезпечено виконання рішення суду, оскільки позивач не чинив перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а неможливість спілкування викликана поведінкою дитини, колегією суддів оцінюються критично з огляду на наступне.

З аналізу положення зазначеної вище статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 821/1568/16.

Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції свідчить про те, що державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин.

При цьому, поважними в розумінні Закону України "Про виконавче провадження" можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 127/3770/17.

Крім того, з аналізу змісту приписів Сімейного кодексу України вбачається, що забезпечення виконання малолітньою особою певних дій, вчинення яких є обов`язковим за законодавчо встановленими приписами (наприклад відвідування закладів освіти чи охорони здоров`я), в тому числі поза бажанням малолітньої особи, покладено на її батьків.

Водночас, виконання рішення суду, а саме забезпечення можливості спілкування ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 , протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без участі позивача не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися, оскільки обов`язком позивача є перебування дитини у певному місці протягом певного часу.

Поряд з наведеним, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не було забезпечено перебування малолітньої ОСОБА_3 у визначеному місці протягом встановлених у судовому рішення та виконавчому листі від 23 липня 2018 року годин.

Крім іншого, суд першої інстанції вірно зазначив, що присутність ОСОБА_1 та іншої особи при вчиненні заходу на виконання судового рішення є порушенням умов його виконання, оскільки відповідно до виконавчого листа від 23 липня 2018 року ОСОБА_2 має спілкуватися з дитиною без присутності матері.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Щодо доводів апелянта про відсутність у державного виконавця правових підстав для неодноразового накладення на нього штрафу за невиконання судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок виконання судових рішень визначений також в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Аналіз змісту Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкція свідчить про те, що останні не містять визначення поняття «повторне невиконання судового рішення».

Разом з тим, у розділі ІХ Інструкції наведений порядок виконання рішень немайнового характеру, у тому числі рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною.

Відповідно до п.п. 8, 9 розділу ІХ Інструкції передбачено, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону «Про виконавче провадження».

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону «Про виконавче провадження».

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону «Про виконавче провадження».

Викладене, на думку суду апеляційної інстанції вказує на те, що «повторним невиконанням судового рішення» в розумінні ст. 64-1 Закону «Про виконавче провадження» є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Таким чином, накладаючи на позивача штрафи за кожен встановлений факт невиконання останнім рішення суду відповідач діяв у межах повноважень та спосіб, що встановлений чинним законодавством.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані постанови державного виконавця про накладення на ОСОБА_1 штрафу за невиконання рішення суду є правомірними, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позиції суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов