Справа № 640/5099/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2019 року № 640/5099/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово - фінансова група "Нафтахім"

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

за участю представників сторін

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (надалі - позивач), адреса: 04071, місто Київ, вулиця Набережно-Лугова, будинок 8 до Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №2 від 27 лютого 2019 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справи та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. Згодом у справі проведено низку судових засідань та допитано в якості свідків ОСОБА_1 (головного державного ревізора-інспектора), ОСОБА_9 (головного державного ревізора-інспектора) ГУ ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19), ОСОБА_2 (головного бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово - фінансова група "Нафтахім") і ОСОБА_3 (менеджер по продажам товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово - фінансова група "Нафтахім").

В останньому судовому засіданні 24.10.2019, за участю представників сторін було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, в порядку ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, акцентуючи увагу на тому, що винесене податкове повідомлення-рішення від 27.02.2019 за №2 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушено процедуру складення і вручення акту перевірки, що став підставою для прийняття оскаржуваного ППР та господарські правовідносини позивача з контрагентами мають всі ознаки реальних.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів, що наведені у письмовому відзиві на адміністративний позов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (код 36472721), з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, валютного - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018.

За результатами проведеної перевірки податковим органом складено Акт від 14.11.2018 за №770/26-15-14-02-02/36472721 «Про результати документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" (код 36472721), з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, валютного - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 30.06.2018» (Т.1, арк.65-130)

28.11.2018 позивач надав Головному управлінню ДФС у м. Києві заперечення на акт перевірки та отримав лист про розгляд заперечень за № 120873/10/26-15-14-02-02 від 10.12.2018, яким висновки акту перевірки викладено в новій редакції, а саме:

1. п.44.1 ст.44, пп.14.1.257 п.14.1 ст.14, пп.134.1.1. п.134.1 ст.134, пп. 140.5.4 п.140.5 ст.140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 № 996-ХЇУ, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, всього на загальну суму 1953428 грн, у тому числі за 2015 рік у сумі 223698 грн, за 2016 рік у сумі 104613 грн, за 2017 рік у сумі 645265 грн, за півріччя 2018 року у сумі 979851 грн.

2. п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п. 198.2, п.198.3, ст.. 198, п.198.5., ст.198, п, 198.6 ст. 198, п.201.1 та п.201.10 ст.201, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами і доповненнями, п. 7 розділу V Наказу міністерства Фінансів «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» від 23.09.2014 №966, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 р. N 1267/26044, зі змінами та доповненнями (в редакції що діяла до 28.01.2016), в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 387 651 грн, в тому числі по періодам: серпень 2017 року на суму 11367 грн, жовтень 2017 на суму 340504 грн, червень 2018 на суму 35780 гривень.

На підставі висновків акту перевірки (уточнених відповідно до листа про розгляд заперечень) контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 13.12.2018 року за №2 та №2 (Т.2, арк.78-81).

В рамках процедури адміністративного оскарження, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою, у якій просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 13.12.2018 року за №2 та №2 (Т.2, арк.82-125).

Подана скарга частково задоволена рішенням Державної фіскальної служби України року за № 8775/6/99-99-11-04-01-25 від 22.02.2019 (Т.2, арк. 126-133).

Так, державною фіскальною службою України скасоване податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.12.2018 №2 в частині заниження фінансового результату за 2015 рік та 2016 рік на 30% вартості товарів, придбаних у нерезидента Sisecam soda Lukavac d.o.o. (Боснія і Герцеговина ) та скасоване податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.12.2018 №2 в частині визначення податку на додану вартість за рахунок заниження податкових зобов`язання у результаті списання кредиторської заборгованості по взаєморозрахунках з постачальниками - нерезидентами і у відповідній частині штрафні санкції.

За наслідками акту перевірки від 14.11.2018 та рішення ДФС України від 22.02.2019 прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 27.02.2019 року за №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 2 545 402, 00 грн, з яких за податковим зобов`язанням 1 732 843,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 812 559,00 гривень.

Не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням №2, позивач звернувся до суду та, як вбачається з матеріалів справи, позивачем в якості доказів подано копії документів щодо перевірки та адміністративного оскарження та копії первинної документації щодо господарських взаємовідносин з контрагентами.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач не погоджується з податковим повідомленням-рішенням з огляду на наступне.

Так, при оформленні результатів перевірки контролюючим органом порушено процедуру складання та вручення акту перевірки, в такий спосіб позивач вважає, що ці порушення тягнуть за собою неможливість вважати достовірними зміст акту перевірки та автентичність його видавника та призводять до неможливості винесення будь-яких повідомлень-рішень на підставі такого акту.

За доводами позивача, порядок встановлює, що надіслання акту перевірки платнику податків можливо виключно за умови відмови такого платника від підписання акту (про що складається окремий акт та зазначається в акті перевірки) або неможливості вручення.

ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" зазначає, що посадовим особам товариства не було в жодний спосіб запропоновано підписати акт. Посадові особи Товариства не відмовлялись від підписання акту. Посадові особи Товариства щоденно у робочі дні та у робочій час знаходяться за юридичною та фактичною адресою Товариства, як і під час проведення перевірки, що надавало змогу вручити акт перевірки їм особисто.

Ці обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні 10.10.2019 в якості свідків менеджер по продажам ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" ОСОБА_3 і головний бухгалтер ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" ОСОБА_2 (Т.3, арк.234-238)

Крім того, за доводами позивача, відповідно до даних електронної системи стеження за пересиланнями та супровідного документу, за яким кур`єрською службою СІТY ЕХРRЕSS нібито було доставлено акт перевірки позивачу, це відправлення здійснювалось у м. Сочі, а отримано воно 05.10.2018, тобто більше, ніж за місяць до дати відправки акту перевірки, яка вказана у зазначеному супровідному документі. Позивачем акт перевірки отримано 22.11.2018. Відповідно до нормативних строків пересилання рекомендованої кореспонденції в межах міста, які встановлені Наказом Мінінфраструктури № 958 від 28.11.2013, становлять 4 дні (враховуючи дату відправки), а отже, за доводами позивача, акт перевірки повинен був надійти 17.11.2018. Таким чином, на думку позивача, реальною датою відправки акту перевірки є дата не раніше 19.11.2018, що є порушенням строку складання акту перевірки на 5 днів.

Як висновок, на думку позивача, строки та порядок складання, вручення, направлення акту перевірки, встановлені діючим законодавством, були порушені.

Крім того, позивач в своїй позовній заяві не погоджується з оскаржуваним ППР з мотивів того, що первинні документи контролюючим органом при формуванні висновків акту перевірки до уваги не взялися, так в акті перевірки зазначено «… перевіркою не підтверджено реалізацію товару на адреси ТОВ «ЕФЕСІ ГРУП» і ТОВ «Гісан» від ТОВ «ПРОМИСЛОВО-ФІНЛИСОВА ГРУПА «НАФТАХІМ» за період взаємовідносин протягом перевіряємого періоду, що свідчить про те, що за наданням послуг лише оформлювались окремі первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій…».

Позивач зауважує, що вказані факти не мають доказового значення щодо порушень законодавства та не містять посилань на систематизований аналіз первинних документів і результатів діяльності товариства, оскільки обмежуються лише сумнівами у реальності фінансово-господарських операцій.

За доводами позивача, контролюючому органу при проведенні перевірки було надано всі первинні і звітні документи для проведення дослідження реальності здійснення, правильності оформлення та відображення господарських операції між підприємствами (які також додано до позовної заяви). Також для спростування твердження контролюючого органу про відсутність факту реального здійснення господарських операцій, позивач одночасно із запереченнями на акт перевірки надав заяви керівників ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» ОСОБА_5 та ТОВ «Гісан» ОСОБА_6 , засвідченими в нотаріальному порядку, пояснення цих осіб, кадрові накази та акти приймання-передачі приміщення, із яких випливає, що зазначені юридичні особи дійсно здійснювали господарську діяльність, а фізичні особи-керівники та працівники фактично здійснювали управління та участь у такій діяльності

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що жодна посадова особа ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» або ТОВ «Гісан» ніколи не надавала свідчення або покази, які були б зафіксовані будь-яким чином, в тому числі під час здійснення слідчих дій в будь-яких кримінальних провадженнях, в тому числі шляхом підписання будь-яких протоколів допиту, із яких прямо або опосередковано виплавало, що ці особи будь-яким чином повідомляють по нереальність господарських операцій, які здійснювали зазначені суб`єкти або про будь-які інші аналогічні чи схожі факти. Окрім того, позивач не мав обов`язку та повноважень здійснювати перевірку своїх контрагентів.

Також, позивач зазначає про наявність в акті перевірки помилок, які призвели до невірного розрахунку оскаржуваному ППР. Так, в розрахунку сум штрафних (фінансових) санкцій до податкового повідомлення-рішення № 2 від 27.02.2019 зазначено загальну суму збільшення податкового зобов`язання у розмірі 107727,00 грн. Проте, при розрахунку цієї суми відповідачем неправомірно та безпідставно не взято до уваги повернення позивачем на користь ТОВ «Гісан» частини передоплати, результаті чого загальна сума коштів, отриманих товариством від зазначеного контрагента становить 471169,27 грн. (копія банківської виписки Т.2, арк.152). З урахуванням наведеного сума податку, відповідно якщо б було наявне порушення, повинна становити 84811,00 гри. (471169,27*18%). В оскаржуваному ППР безпідставно зазначено суму в розмірі 107727,00 гривень.

Даний факт відповідачем в судовому засіданні не заперечувався.

Щодо порушення процедури вручення акту перевірки відповідач зазначив, що 14.11.2018 посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві було здійснено виїзд на податкову адресу ТОВ «Промислово-фінансова група «НАФТАХІМ», а саме: м. Київ, вул.Набережно-Лугова буд. 8. У зв`язку з тим, що посадові особи позивача за податковою адресою Товариства були відсутні, акт документальної планової виїзної перевірки від 14.11.2018 за №770/26-15-14-02-02/36472721 не вручено посадовим особам позивача, про що складено акт від 14.11.2018 за №1690/26-15-14-02-02.

Ці обставини також підтвердили допитані в судових засіданнях 08.08.2019 і 09.09.2019 в якості свідків головний державний ревізора-інспектор ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 і головний державний ревізора-інспектор ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_9 (Т.3, арк.198-202, арк.213-214).

Крім того, на думку ГУ ДФС у м. Києві, у зв`язку із не підтвердженням позивачем відвантаження товарів на користь своїх контрагентів ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» та ТОВ «Гісан», суми отриманих від цих контрагентів грошових коштів необхідно відобразити як безповоротну фінансову допомогу та оподаткувати таку отриману допомогу податком на прибуток.

Щодо взаємовідносин з контрагентами відповідач у своєму відзиві зазначає стосовно кожного окремо.

Так, щодо ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП», контролюючий орган зазначає, що станом на момент взаємовідносин позивача та контрагента на підприємстві працювала лише одна людина, директор ОСОБА_5 , що унеможливлює прийом товару загальною масою 127,2 тонни, який за договором поставки надійшов від позивача. Крім того, відповідач посилається на наявність в Єдиному реєстрі судових рішень ухвали Печерського районного суду в якій контрагент є фігурантом розслідування у кримінальному провадженні, за ознаками злочинів передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 358 КК України.

Щодо ТОВ «Гісан», контролюючий орган також зазначає про наявність кримінальних проваджень за ознаками складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України.

Також відповідач посилається на те, що в акті перевірки було встановлено, що за ланцюгами постачання вказані контрагенти не реалізовували куплену продукцію у позивача, та як висновок, господарські операції між позивачем та контрагентами не мають ознак реальності.

На підставі вищевикладеного, контролюючий орган просив в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 27 лютого 2019 року за №2 прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Крім того, що стосується факту вручення акту перевірки, в судових засіданнях від 08.08.2019 та 10.10.2019 за наслідками допиту свідків, судом встановлено, що 14.11.2018 посадові особи позивача перебували в приміщенні за податковою і фактичною адресою (м. Київ, вул. Набережно-Лугова буд. 8) та посадові особи ГУ ДФС у м. Києві 14.11.20187 здійснили виїзд на податкову адресу позивача для вручення і підписання акту перевірки, проте за вказаною адресою розташовано декілька приміщень і як наслідок через це не відбувся факт вручення акту перевірки, що не залежало від обох сторін.

НОРМИ ПРАВА

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); Податкового кодексу України (далі - ПК України); Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; Закону України «Про єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»; Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704 (далі - Положення № 88) ; Порядку заповнення податкової накладної затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 2015 року № 1307 зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26 січня 2016 р. за № 137/28267 (далі - Порядок №1307), у відповідних редакціях, що діяли на момент спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36); дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно (14.1.54); продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності; (14.1.203.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.); безоплатно надані товари, роботи, послуги - це а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів, б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею(14.1.13.).

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 20 січня 2016 року у справі за позовом ПАТ "МТС Україна" до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень. Згідно з цією правовою позицією надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентами з урахуванням умов спірних правовідносин.

Як вбачається зі змісту акту перевірки та відзиву ГУ ДФС у м. Києві, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на наявність в ЄДРСР інформації, що контрагенти позивача є фігурантами в досудових провадженнях за фактом вчинення злочинів передбачених ст. 205 КК України.

Проте, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що: "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку"

Також, відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі учасників правочину, також правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ч.1 ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України саме вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, та лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

А отже, сам по собі факт відкриття кримінального провадження не є свідченням вчинення позивачем або його контрагентом правопорушення у сфері оподаткування.

Так, на момент винесення рішення по даній адміністративній справі, не існує законодавчих приписів або судових рішень, на підставі яких правочини, вчинені між позивачем та контрагентами (ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» і ТОВ «Гісан») визнано недійсними та/або неправомірними.

В силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Податкового кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» позивач та його контрагенти є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи та окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України мають індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Вищою адміністративного суду України від 28.05.2014 за № К/800/39823/13, від 13.09.2011 за № К-14823/08, від 15.01.2015 за № К/9991/56051/11, ухвалах Вищого адміністративного суду України від 31.10.2012 за № К/9991/74364/11, від 19.06.2013 за № К/9991/63643/12, від 01.12.2016 за №К/800/15575/14, постановах Верховного суду України від 22.09.2015, в яких суд застосував принцип індивідуалізації відповідальності. Згідно вказаних рішень суду платник не зобов`язаний нести відповідальність за порушення податкового законодавства його контрагентом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентів.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презумує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника. Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Водночас ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 №996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 201.1, 201.2, 201.4 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер:

покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця;

покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця.

У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.

Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.

Податкова накладна може бути складена за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі: здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу/реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника); виписки транспортних квитків, готельних рахунків або рахунків, які виставляються платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер постачальника (продавця), крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; надання платнику податку касових чеків, що містять суму поставлених товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального та податкового номерів постачальника).

Згідно з п.п. 1, 2, 3 порядку №1307 податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість. Податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж зазначена в цьому пункті. Податкова накладна та додатки до неї складаються в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи. Усі податкові накладні, у тому числі накладні, особливості заповнення яких викладені в пунктах 9 - 15 та 19 цього порядку, підлягають реєстрації в єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та за формою, чинною на день такої реєстрації.

Так, на адресу ГУ ДФС у м. Києві позивачем в процесі перевірки надано всі первинні та звітні документи для проведення дослідження реальності здійснення та правильності оформлення і відображення господарських операцій між підприємствами, які також додано до позовної зави та досліджено судом.

Крім того, частиною 1 статті 10 Закону України «Про єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» встановлено, що документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.1 Положення №88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно п. 5, 7 П(С)БО "Доходи" дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо). Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів. До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо. До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі). До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.

Пунктом 5, 6, 7 П(С)БО 15 "Витрати" визначено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Згідно п.9 П(С)БО 9 "Запаси" запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди, пов`язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків за наявності всієї первинної документації оформленої згідно з положеннями чинного законодавства.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Із матеріалів справи можна чітко встановити наявність всіх первинних документів які підтверджують реальність відповідних правовідносин, економічну виправданість дій платника податків та як наслідок отримання податкової вигоди.

Так, спірним питанням у межах даної адміністративної справи є реальність взаємовідносин позивача з контрагентами ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» та ТОВ «Гісан».

А саме, між ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" і ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» укладено договір №19/10/17 від 19.10.2017, згідно з яким позивач продавав ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП» сіль кухонну кам`яну, сорт 1, помел 1, пачки 1,5 кг та бікарбонат натрію фасований. Згідно вказаного договору продавець (позивач) передає в момент постачання товару покупцеві (контрагенту) наступні документи: 1) рахунок-фактуру, 2) видаткову накладну, 3)товарно-транспортну накладну, 3) сертифікат якості.

Надано відповідну довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей ТОВ «ЕФЕСТ ГРУП».

Позивачем в якості доказів надано рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні і сертифікати якості, відповідно до яких поставка товару позивачем здійснювалась з Київської області м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125 до Київської області, села Погреби, вул. Різдвяна, 4 (Т.2, арк. 175-250, Т.3, арк. 1-130 та Т.4). Всі вищезазначені первинні бухгалтерські документи відповідають нормам податкового законодавства, мають всі необхідні реквізити.

Також позивачем в обґрунтування відвантаження товару з вищезазначеної адреси (Київська область, м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125) та обумовлення процесу навантаження-розвантаження надано договір оренди №11 від 01.02.2015, який укладено позивачем з ПАТ «Українська комерційно-виробнича фірма сільськогосподарських підприємств». Більше того, позивачем надано документи на підтвердження взаємовідносин з ФОП ОСОБА_8 , так саме ФОП ОСОБА_8 здійснював послуги з перевезення товару обумовленого договором №19/10/17 від 19.10.2017.

Що стосується реальності правовідносин позивача з ТОВ «Гісан», то між ТОВ "Промислово-фінансова група "Нафтахім" та ТОВ «Гісан» укладено договір №20/07/15 від 20.07.2015, згідно з яким позивач продавав товар ТОВ «Гісан». Згідно вказаного договору продавець (позивач) передає в момент постачання товару покупцеві (контрагенту) наступні документи: 1) рахунок-фактуру, 2) видаткову накладну, 3)товарно-транспортну накладну, 3)сертифікат якості. Товар поставлявся за погодженням, що закріплювались в специфікаціях окремо на кожну партію товару.

Позивачем в якості доказів надано специфікації, рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні і сертифікати якості, відповідно до яких поставка товару позивачем здійснювалась з Київської області м. Бровари, вул. О.Оникієнка, 125 до Київської області, села Погреби, вул. Софіївська, 14 (Т.2, арк. 167-174 та Т.4). Всі вищезазначені первинні бухгалтерські документи відповідають нормам податкового законодавства, мають всі необхідні реквізити. Більше того, позивачем надано документи на підтвердження транспортування та доставки відповідних товарів.

Таким чином, суд дослідивши надані сторонами докази, аналізуючи наведені пояснення та заперечення, оцінюючи їх в сукупності суд приходить до наступного.

Посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято оскаржуване ППР за №2 від 27 лютого 2019 року не в межах приписів, встановлених чинним податковим законодавством, а тому воно є протиправними, та такими, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій та оскаржуваного рішення не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 19210,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 19210,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово - фінансова група "Нафтахім" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №2 від 27 лютого 2019 року.

3. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово - фінансова група "Нафтахім" (адреса: 04071, місто Київ, вулиця Набережно - Лугова, будинок 8, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 19210, 00 (девятнадцять тисяч двісті десять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач, адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова

Повний текст рішення складено та підписано 30.10.2019.