Справа № 569/10879/19
Суддя: Тимощук О. Я.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Тимощука О.Я., pозглянувши в порядку письмового провадження в м. Рівне адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора батальйону 1 роти 2 УПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Прокопчука Віктора Олександровича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ № 1182026, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора батальйону 1 роти 2 УПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Прокопчука Віктора Олександровича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №1182026.

В обґрунтування позову зазначив, що вважає постанову незаконною й такою, що порушує його права та охоронювані законом інтереси з огляду на те, що його було протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано адміністративне стягненні у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 00 коп. за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, оскільки відсутня подія і склад адміністративного правопорушення, що відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, виключає провадження у справі.

Представник позивача адвокат Созонюк Т.М. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі позивача та підтримав позовні вимоги з підстав викладених у адміністративному позові, просив його задовольнити та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Представники Відповідачів в судове засідання не з`явились. Позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. На підтвердження своїх заперечень представниками Відповідачів було долучено відзиви.

Дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведене кореспондується із ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Відповідно до вимог ст.7 Закону під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно ст.18 Закону, поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Вказані норми є гарантією забезпечення довіри народу до утворених органів поліції, як представників державної влади.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з цим Кодексом ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.1,2 статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245).

Статтею 213 КУпАП, передбачено, що органи національної поліції віднесені до органів уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення.

У відповідності до вимог ст. 222 КУпАП саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ за порушення ПДР, у тому числі, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

У відповідності до вимог ст. 249 Кодексу справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито.

Порядок розгляду справи визначений ст. 278 КУпАП, а ст. 280 КУпАП передбачено, які обставини підлягають з`ясуванню під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 268 Кодексу визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності з моменту порушення адміністративного провадження і до виконання рішення у такій справі, тобто усіх стадій адміністративного провадження у справі.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №1182026, 27.05.2019р. на 158 км автодороги М-06 Київ-Чоп, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом нібито рухався зі швидкістю 116 км/год, при цьому перевищив допустиму швидкість в населеному пункті на 66 км/год, чим порушив п. 12 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до п.12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (надалі ПДР України), у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Приймаючи постанову про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_1 правопорушення, відповідач, як посадова особа Управління патрульної поліції у Житомирській області, вважав доведеними обставини вчинення даного правопорушення. Разом з тим, на підтвердження викладеного у постанові до суду не долучено та не надано жодних належних та допустимих доказів по справі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з долученої відповідачем до відзиву розстановки сил та засобів роти №2 батальйону УПП в Житомирській області ДПП, інспектор патрульної поліції Прокопчук Віктор Олександрович повинен був здійснювати напрямок патрулювання а/д М-06 в межах 166 км по 214 км.

Натомість, з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №1182026 вбачається, що нібито допущене позивачем адміністративне правопорушення було вчинено ним на 158 км а/д М-06, тобто, поза межами напрямку патрулювання дорожнього руху вищевказаним інспектором патрульної поліції.

Разом з тим, як вбачається з наданого відповідачем листа щодо надання інформації №04/03/03-3878 від 04.10.2018р. експертний висновок №285 від 29.07.2011р. поширюється на вироби, які придбані під час його дії (29.07.2011р. 29.07.2014р.) в разі відсутності змін у програмному забезпеченні цих виробів.

Відповідно до експертного висновку лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 останній відповідає вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні в обсязі функцій, зазначених у документі «Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20. Вимоги з технічного захисту інформації».

При цьому, з наданого відповідачем фотовитягу НОМЕР_1 _СС000_0527_113803.jmf вбачається, що вимірювання швидкості транспортного засобу під керуванням позивача здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM №000780, який працює за допомогою програмного забезпечення v1.19.

Однак, суду не вдалося можливим дійти висновку щодо змін у програмному забезпеченні вищевказаного виробу, оскільки відповідачем жодним чином не доведена наявність або відсутність змін у вказаному програмному забезпеченні лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM №000780.

Разом з тим, з наданого відповідачем фотовитягу НОМЕР_1 _СС000_0527_113803.jmf також неможливо й дослідити місцезнаходження транспортного засобу під керуванням позивача відносно місцезнаходження дорожніх знаків, що обмежують швидкість руху транспортних засобів.

Окрім цього, вказаний тип вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12 затверджений сертифікатом №UA-МІ/1-2903-2012 виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29 серпня 2012 року.

Наказом державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України №100 від 19 лютого 2002 року, зареєстрованим в Мінюсті України 04 березня 2002 року за №222/6510, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі №972 від 14 червня 2016 року затверджено Порядок оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки, згідно якого: п.2.5. сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки та свідоцтва оформлюються на типи засобів вимірювальної техніки, які занесено під одним реєстраційним номером до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки (далі Державний реєстрі); п.2.6. сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки та свідоцтва про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки чинні до вилучення відповідних типів засобів вимірювальної техніки з державного реєстру.

Під час дії вищевказаного Положення наказом міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02 листопада 2015 року №1362 були внесені зміни до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, а саме, згідно п.1 були виключені з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки певні типи засобів вимірювальної техніки, унесені до нього за відповідними номерами, зокрема У3197-12.

Отже, тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM, який зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12 є виключеним з Державного реєстру на підставі наказу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України від 02 листопада 2015 року №1362 та сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки №UA-МІ/1-2903-2012 від 29 серпня 2012 року є не чинним з 02 листопада 2015 року.

Таким чином, вимірювання швидкості руху автомобіля було проведено за допомогою не сертифікованого технічного засобу.

А відтак, зважаючи на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що нібито вчинене позивачем адміністративне правопорушення не доведене відповідачем жодними належними та допустимими доказами у відповідності до нижченаведених положень чинного законодавства України.

Так, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Незважаючи на вимоги ч.2 ст. 77 КАС України, відповідачем не представлено суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження викладених Відповідачем у постанові обставин та спростування позовних вимог ОСОБА_1 , а також не представлено доказів вчинення останнім адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідач не довів правомірність його дій, що полягають у притягненні позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Зважаючи на те, що відповідачем належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийнятого ним рішення надано не було, то позов підлягає до задоволення, оскаржувана постанова скасуванню, а провадження в адміністративній справі відносно позивача закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 9, 19, 77, 241-246, 255, 286, 292, пп. 15.5) ч.1 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Постанову серії ЕАВ №1182026 від 27.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором 1 батальйону 2 роти УПП в Житомирській області ДПП лейтенантом поліції Прокопчуком Віктором Олександровичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. 00 коп. за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його складення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Рівненського

міського суду Тимощук О.Я.