Справа № 440/1108/19
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1108/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Алєксєєвої Н.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання - Панькіної А.С.,

представника відповідача - Матірної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України про скасування рішення Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Київ від 30.04.2000 щодо позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України та визнання недійсним паспорту громадянина України № НОМЕР_1 , виданого Шевченківським ГУ МВС України в м. Київ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України є твердження відповідача про таке набуття особою громадянства внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, та повноваження щодо скасування прийнятих рішень про оформлення набуття громадянства України належить органам міграційної служби, якими такі рішення були прийняті. Рішення про задоволення заяви про встановлення чи про відмову у задоволенні заяви про встановлення належності до громадянства України приймається на підставі поданих заявником документів, які досліджуються та аналізуються посадовими особами на предмет їх відповідності та встановлення обставин, з якими закон пов`язує належність особи до громадянства України. Позивач вважає, що Шевченківським РУ ГУМВС України в м.Києві порушені вимоги щодо своєчасного реагування на можливі процедурні порушення: рішення про набуття позивачами громадянства України було прийнято у 1997 році, а скасовано у 2000 році. Окрім того, перевірка відбулась односторонньо та поверхнево, без врахування прав позивача на участь у розгляді цього питання, можливості надати пояснення та надати документи, що підтверджують факт проживання на території України 24.08.1991року та 13.11.1991 року. До того ж, позивачем надсилалася до Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві довідка із селищної ради про постійне місце проживання позивач на території України, однак, отримано відповідь, де зазначено, що паспорт громадянина СРСР було знищено під час заміни на паспорт громадянина України, а документи, які надавались для підтвердження факту проживання на території України в необхідний час, в результат реформ 2016 року на зберігання не передавались, а також не мають зазначеного терміну зберігання, а тому на думку позивача, втрата відповідних документів не повинна бути причиною того, що позивача позбавили громадянства.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, прийнято рішення розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де представник ДМС України просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи що на час документування Позивача паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 діяв Закон України «Про громадянство України» від 08.10.1991 № 16336-ХІІ (в редакції від 09.12.1994), за яким громадянами України є особи, які на момент набрання чинності цим законом проживали в Україні, незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, які не є громадянами інших держав і які не заперечують проти набуття громадянства України. Факт проживання позивача на території України на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» від 13.11.1991, підтвердити не вбачається можливим, оскільки за всіма наявними відомостями (обліками) позивач на момент документування паспортом, можливо і проживав на території України, однак без прописки, оскільки відомості щодо його прописки та батьків станом на 13.11.1991 відсутні. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» (в редакції 2001 року), передбачено обов`язкове подання переліченим в Законі особам заяви про оформлення належності до громадянства України. Отже, у разі неподання заяви про оформлення належності до громадянства України, особа, в паспорті якої внесено напис «громадянин України» не є громадянином України. Позивач заяву про оформлення належності до громадянства України не подавав.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказував, що оскільки факт проживання позивача та його батьків на території України (станом на 13.11.1991) не встановлено, підтвердити його належність до громадянства України за змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» від 08.10.1991 № 1636-ХІІ ( в редакції 1994 року) не вбачається за можливе, а також у зв`язку з тим, що його батьки не являються громадянами України, а позивач заяву про оформлення належності до громадянства України не подавав. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі довірителя.

Представник відповідача ДМС України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. У відзиві на позовну заяву також просив розгляд справи здійснювати без участі представника Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.03.2016 Шевченківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Шевченківський РВ ГУДМС в м. Києві) від ГУ ДМС в м. Києві отримано повідомлення з ДЗНД СБУ (лист №5/2/1-4266 від 11.03.2016) про те, що в ході здійснення контррозвідувальних заходів у сфері боротьби з міжнародним тероризмом в рамках контррозвідувальної справи № 544, заведеної відповідно до статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», в поле зору Служби безпеки України потрапив позивач, у зв`язку з чим необхідно провести службову перевірку щодо визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 07.10.1997 Шевченківським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - Шевченківський РУ ГУМВС України в м. Києві) на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що виданий з порушенням чинного законодавства.

В рамках проведення службового розслідування за вказаними у листі фактами Шевченківським РВ ГУДМС в м. Києві здійснено перевірки, якими встановлено наступне, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Арташен Ечміадзінського району Республіки Вірменія, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 07.10.1997 Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 28.07.1980 в с. Легучі Ечміадзінського району.

В зазначеній заяві про видачу паспорта громадянина України (далі - Форма № 1) позивача в графі, «службові відмітки» міститься запис: «висновок 30.04.2000 про незаконне документування», а саму заяву погашено написом «анульовано».

До Форми № 1 долучена довідка УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 09.07.2007 № 11/Ш-619 про те, що позивач є громадянином України згідно статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 16.06.2005.

Проте, за повідомленням ГУ ДМС в м. Києві, Позивач з питання набуття громадянства України не звертався.

Згідно висновку службової перевірки по факту безпідставної видачі паспортів громадянина України та прописки громадян країн СНД, затвердженого 30.04.2000 начальником Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_2 , позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 01.04.1997, а паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 07.10.1997 Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано таким, що оформлений з порушенням вимог чинного законодавства (а саме - статті 2 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997 № 2100/97-ВР) та підлягає вилученню і знищенню.

На підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 03.12.2009 виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , оформлений УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві (орган видачі - 8001).

Під час проведення службового розслідування було здійснено заходи стосовно встановлення наявності відомостей про місце реєстрації (прописки) позивача.

Так, відповідно до відомостей картотеки Позивач прибув з с. Аргами Челябінської обл., у 1996 році, був зареєстрований 01.04.1997 та знятий з реєстраційного обліку 03.10.2002 в місця позбавлення волі. Його батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрованими чи знятими з реєстраційного обліку не значаться.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС в м. Києві, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 08.08.2007, що підтверджується даними картки реєстрації, а батьки - у АДРЕСА_3 .

Згідно даних Макарівського РС УДМС України в Київській обл., батько - ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 15.08.2006 по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_4 , виданій ВГІРФО УМВС України в Київській обл. 27.04.2010, мати - ОСОБА_4 - з 28.01.2008 по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_5 , виданій ВГІРФО УМВС України в Київській обл. 01.08.2008.

На думку відповідачів, факт проживання позивача на території України на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» від 13.11.1991, підтвердити не вбачається за можливе, оскільки за всіма наявними відомостями (обліками) позивач на момент документування паспортом, можливо і проживав на території України, однак без прописки, оскільки відомості щодо його прописки та батьків станом на 13.11.1991 відсутні.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Київ від 30.04.2000 щодо позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України та визнання недійсним паспорту громадянина України № НОМЕР_1 , виданого Шевченківським ГУ МВС України в м. Київ, позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Закону України "Про громадянство України" 8 жовтня 1991 року N 1636-XII громадянство України визначає постійний правовий зв`язок особи та Української держави, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав;

3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 18 цього Закону громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Громадянство України втрачається: 1) якщо громадянин України добровільно набув громадянства іншої держави; 2) внаслідок вступу особи на військову службу, в службу безпеки, правоохоронні органи, органи юстиції або органи державної влади іноземної держави без згоди на те державних органів України та за поданням відповідних державних органів України; 3) якщо громадянство України набуто внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів; 4) якщо особа, яка перебуває за межами України, не стала без поважних причин на консульський облік протягом семи років. Поважними причинами вважаються: відсутність дипломатичних представництв або консульських установ України в країні постійного проживання, тривала хвороба, воєнні дії та інші ситуації надзвичайного характеру (стаття 20 Закону України "Про громадянство України").

Статтею 38 Закону України "Про громадянство України" визначено, що особам, які набули у встановленому цим Законом порядку громадянства України, органи внутрішніх справ України або дипломатичні представництва чи консульські установи України видають паспорти громадянина України. У документах дітей, які не досягли 16 років, робиться запис про їх належність до громадянства України. Особам, які проживають в Україні і не є громадянами України, органи внутрішніх справ України видають посвідки на проживання.

Наказом МВС України від 17 серпня 1994 року N 316, затверджено Інструкцію щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України.

Відповідно до п. 37 Інструкції, гасяться і вважаються недійсними паспорти: які обмінюються у зв`язку із зміною прізвища, імені та по батькові або внаслідок інших обставин; осіб, які виїхали на постійне проживання за кордон або вибули з громадянства України; знайдені, замість яких видані нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення.

Статтею 1 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-III визначено, що: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно статті 17 Закону України "Про громадянство України", громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 19 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про громадянство України», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, у тому числі, здійснює повноваження щодо встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону; видання особам, які набули громадянство України, паспортів громадянина України, тимчасових посвідчень громадянина України, довідок про реєстрацію особи громадянином України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001року №215, згідно пунктів 1-3 якого для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Заява з питань встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, оформлюється на ім`я начальника головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі за місцем проживання особи (пункт 2 Порядку).

Заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником (пункт 3 Порядку).

Згідно з підпунктом «а» пункту 7 Порядку, встановлення належності до громадянства України, серед іншого, стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України", особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Як вбачається із п. 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З аналізу наведених норм законодавства України вбачається, що підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, визнання недійсним паспорта громадянина України є набуття особою громадянства шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, та повноваження щодо скасування прийнятих рішень про оформлення набуття громадянства України належить органам міграційної служби, якими такі рішення були прийняті.

Судом встановлено, що 07.10.1997 року відділом ПР та МР Шевченківського райуправління м. Києва гр. Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уроженця с. Араташен Єчміадзінського району Вірменії (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , виданого ЗАГС м. Єчміадзіну 28.07.1980) документовано паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .

Однак, висновком службової перевірки по факту безпідставної видачі паспортів громадянина України та прописки громадян країн СНД, затвердженого начальником Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві 30.04.2000, рекомендовано паспорт ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 07.10.1997 року, визнати недійсним, як такий, що виданий безпідставно з порушенням законодавства України, та вжити необхідних заходів по його вилученню.

Підставою для прийняття вказано рішення суб`єкта владних повноважень, слугували висновки службової перевірки по факту безпідставної видачі паспортів громадянина України громадянам країн СНД та безпідставної прописки їх у м. Києві колишнім заступником начальника відділу ПР та МР Шевченківського РУ ГУМВС в м. Києві ОСОБА_5

Відповідачі зазначені обставини розглядають як такі, що при набутті громадянства позивачем надано завідомо неправдиві відомості.

Однак при цьому, суд звертає увагу на те, що вказаним рішенням не було встановлено будь-яких фактів подання ОСОБА_1 свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Як вже зазначалось вище, скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, визнання недійсним паспорта можливе лише за встановлення факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, тоді як в даному випадку відповідачем таких фактів не встановлено.

Суд вважає, що встановлення факту безпідставної видачі паспортів громадянина України громадянам країн СНД та безпідставної прописки їх у м. Києві колишнім заступником начальника відділу ПР та МР Шевченківського РУ ГУМВС в м. Києві ОСОБА_5 , не є належним доказом факту підроблення документів позивачем чи надання неправдивих відомостей, а тому не може слугувати підставою для визнання недійсним паспорта ОСОБА_1 через 2,5 роки після його видачі.

Відповідно до статті 17 Цивільного кодексу Українського РСР (чинного на момент виникнення правовідносин) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно довідок Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 14.08.2018 №369, 31.10.2018 №1214, від 05.11.2018 №148, записів в будинковій книзі Копилівської сільської ради, які було надано також відповідачу на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 1990 року.

Відповідачами не надано належних доказів у розумінні статті 73 КАС України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Отже, при прийнятті рішення про визнання недійсним паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , оформленого висновком службової перевірки по факту безпідставної видачі паспортів громадянина України та прописки громадян країн СНД, затвердженого начальником Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві 30.04.2000, відповідач діяв не в межах наданих йому повноважень не з метою, з якою ці повноваження надано та не в порядку, що передбачений діючим законодавством України, а тому наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, оформленого висновком від 30 квітня 2000 року, про визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог позивача в частині скасування рішення Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Київ від 30.04.2000 щодо позбавлення ОСОБА_1 громадянства, то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 частини першої статті 4, статті 5, частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім визначеного цим актом певного кола осіб), в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, доказів прийняття Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Київ 30.04.2000 рішення про позбавлення ОСОБА_1 громадянства України учасниками справи не надано та судом в ході розгляду справи не встановлено.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд бере до уваги те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача щодо визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 , відтак суд вважає за можливе на підставі частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України покласти на відповідача судові витрати позивача повністю.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) про скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, оформлене висновком від 30 квітня 2000 року, про визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім сорок копійки) за рахунок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04 листопада 2019 року.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва