Справа № 815/1043/17
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2019 року

Київ

справа №815/1043/17

адміністративне провадження №К/9901/30043/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2017 (головуючий суддя - К.О. Танцюра)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 (головуючий суддя - Т.М. Танасогло, судді - Л.Є. Зуєва, О.В. Яковлєв)

у справі № 815/1043/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 № 32; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що оскаржений наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскільки він є громадянином Афганістану, до моменту виїзду з країни походження працював в міжнародній організації та внаслідок своєї діяльності зазнав переслідування зі сторони неурядового озброєного угрупування талібан та відповідно у нього наявні умови, зазначені пунктом 1 та пунктом 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2017, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017, у задоволені адміністративного позову відмовлено.

4. При прийнятті рішень, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

5. У касаційній скарзі позивач просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

6. В обґрунтування вимог касаційної скарги вказує, враховуючи, що ситуація в країні походження позивача змінилася, відповідач повинен був прийняти заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та розглянути її.

Позиція інших учасників справи

7. Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Рух касаційної скарги

8. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.11.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

9. Ухвалою Верховного Суду від 29.10.2019 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

10. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, за віросповіданням - іслам, мусульманин - суніт, за національністю пуштун.

11. 25.09.2013 позивач одружився на громадянці України ОСОБА_2 , з якою народилась спільна дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12. Влітку 2009 року позивач виїхав з Афганістану та прибув до Росії, де проживав близько півтора року та де йому було відмовлено у наданні захисту. На початку 2011 року позивач прибув до України.

13. ОСОБА_1 вперше за наданням статусу біженця звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 08.04.2011, рішенням Державної міграційної служби України від 05.11.2012 № 528-12 йому було відмовлено у наданні статусу біженця.

14. Вказане рішення позивач оскаржив до суду.

15. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 у справі № 1570/7608/2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2013, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 05.11.2012 № 528-12.

16. Вдруге ОСОБА_1 звернувся за наданням статусу біженця до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 11.04.2014. Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015 № 722-15 йому було відмовлено у наданні статусу біженця, яке ОСОБА_1 оскаржив до суду.

17. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 у справі № 815/317/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 № 722-15.

18. 16.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 № 32, на підставі висновку заступника начальника управління з питань захисту та соціальної інтеграції-начальника відділу по роботі з шукачами захисту Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Голотенка В . А., відповідно до пункту 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20. Відповідно до висновку про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.02.2017 по справі № 2017ОD0019 міграційною службою було встановлено, що чергове звернення позивача відбулось 16.02.2017 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, однак зазначені ним причини неможливості повернення до Афганістану вже було проаналізовано територіальним органом Державної міграційної служби України та було визнано неправдоподібними, що підтверджується рішенням від 26.10.2015 № 722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016. Також, додатково встановлено, що соціально-політична ситуація у регіоні проживання позивача в Афганістані (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану та, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України, з якою має спільну дитину, яка є громадянкою України та зазначений факт надає підстави для отримання особою дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України «Про імміграцію».

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування (чинні на час виникнення спірних правовідносин)

21. Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Відповідно до пункту частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

23. Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

24. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

25. Згідно абз. 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

26. Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

27. Згідно із пунктом 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

28. Судами встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що позивач працював у міжнародній організації та внаслідок своєї діяльності зазнав переслідування зі сторони неурядового озброєного угрупування талібан.

29. При цьому позивач неодноразового звертався до територіального органу міграційної служби: відповідно до заяви позивача про надання статусу біженця від 08.04.2011 причиною його звернення стало те, що він працював охоронцем у готелі «Сірена» та що у грудні 2016 року на телефон ОСОБА_1 почали телефонувати сторонні люди та запитували про сури Корану та додому приходили озброєні люди схожі на талібів та погрожували; відповідно до заяви від 11.04.2014 № 95 про надання статусу біженця причиною неможливості проживання в Афганістані зазначено те, що заявнику загрожує небезпека, що підтверджує лист з відділу поліції м. Кабул.

30. Зазначення позивачем у кожному зверненні до Головного управління міграційної служби Одеської області нових та змінених причин неможливості повернення до Батьківщини, ставить під сумнів правдоподібність зазначеної позивачем причини у своїй заяві від 16.02.2017.

31. Крім того, судами встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав.

32. Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що зазначені вище обставини дають підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

33. Разом з тим, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 у справі № 1570/7608/2012, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 встановлено, що зазначена позивачем історія щодо його переслідування невідомими особами (можливо талібами) не знайшла свого реального підґрунтя та є необґрунтованою. Зазначена постанова набрала законної сили 30.07.2013.

34. Також, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 у справі № 815/317/16, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 встановлено, що переслідування позивача невідомими особами не підтверджується документами по справі, а надані докази не прийнятті судом як належні; позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи; в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи позивача стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивача до офіційної влади країни з вимогою про його захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження.

35. Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

36. Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 № 32.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

37. Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час перегляду справи касаційним судом.

38. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

39. За змістом пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

40. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Висновки щодо розподілу судових витрат

41. Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

42. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

постановив:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі № 815/1043/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж.М. Мельник-Томенко

Судді А.В. Жук

Н.М. Мартинюк