Справа № 520/7295/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні адміністративного позову

"04" листопада 2019 р. Справа № 520/7295/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку письмового провадження заяву позивача про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго" (вул. Плеханівська, буд. 149, м.Харків, 61037) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (вул. Дегтярівська, буд. 11г, м. Київ, 04119) про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Акціонерне товариство "Харківобленерго", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.06.2019 № 3.

Через канцелярію суду до Харківського окружного адміністративного суду 01.11.2019 року надійшла заява представника Акціонерного товариства "Харківобленерго" про забезпечення позовну, в якій заявник просить суд зупинити виконання рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.06.2019 № 3 шляхом заборони Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби стягнення коштів АТ "Харківобленерго" з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу на підставі рішення від 06.06.2019 року №3 до набрання законної сили рішенням по справі №520/7295/19.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявник, посилаючись на норми ст.150, 151 КАС України, зазначає, що наявні ознаки очевидної протиправності рішення та невжиття заходів забезпечення позову унеможливлює ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, а відповідно і виконання рішення суду.

Заявник, стверджуючи про наявність обставин, які свідчать про необхідність вжиття заходів для забезпечення позову, зазначає, що загальна сума, яка стягується податковим органом у примусовому порядку значно перевищує податковий борг позивача, дохід та взагалі всі наявні кошти позивача. Залишок коштів на рахунках товариства є недостатнім навіть для сплати заробітної плати, а внаслідок дій відповідача у позивача взагалі коштів не залишається. Таким чином, дії відповідача унеможливлюють господарську діяльність товариства, якому для здійснення основної діяльності необхідне постійне обслуговування електричних мереж, що потребує постійних витрат. Крім того, стягнення всього боргу взагалі призведе до зупинення діяльності позивача з розподілу електричної енергії.

Також, заявник зазначає, що спірне рішення відповідача прийнято з грубими порушеннями вимог Податкового кодексу України, зокрема п.95.5 ст.95 ПК України, оскільки вимоги цього пункту не повинні застосовуватися за наявності зобов`язань держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових коштів.

Суд зазначає, що згідно частини 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 2 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

З огляду на те, що заявником в заяві про забезпечення позову надані всі письмові пояснення в обґрунтування цієї заяви та, враховуючи, що відповідно до положень статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України виклик особи, яка подала заяву про забезпечення позову є правом суду, суд приходить до висновку про розгляд заяви Акціонерного товариства "Харківобленерго" в порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, виходячи з наступного.

Вирішуючи по суті дану заяву, суд зазначає, що правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані приписами Глави 10 КАС України.

Відповідно до ч.4 ст.150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду у разі задоволення позову; для задоволення судом заяви про забезпечення позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, а також довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною другою статті 150 КАС України.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен пересвідчитися в тому чи існує реальна загроза невиконання, чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд враховує інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд також враховує співмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Суд зазначає, що прийняття рішення про забезпечення позову доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

При цьому, розв`язуючи клопотання про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, які стосуються суті заявлених вимог, тобто входити до оцінки обставин, які є предметом доказування по справі.

Суд зазначає, що зміст заявленого клопотання, не дозволяє дійти до переконливого висновку про існування в даному випадку передбачених ст. 150 КАС України підстав для забезпечення позову, оскільки суду не надано достатніх доказів на підтвердження існування у спірних правовідносинах таких обставин.

Так, у вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Необхідно зазначити, що за своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

Питання відповідності закону оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень підлягає з`ясуванню виключно під час розв`язання спору по суті.

При розв`язанні заяви по суті, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд зазначає, що на час розгляду судом заяви про забезпечення позову суми податкового боргу, що стягується по рішенню Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.06.2019 № 3, є узгодженими, доказів обратного у суду відсутні. Акціонерним товариством "Харківобленерго" оскаржується вказане рішення з підстав його прийняття з порушенням вимог Податкового кодексу України, зокрема п.95.5 ст.95 ПК України, оскільки, як вважає позивач, вимоги цього пункту не повинні застосовуватися за наявності зобов`язань держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових коштів.

Крім того, суд зазначає, що рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.06.2019 № 3 є предметом розгляду даної справи, а тому законність або протиправність вказаної рішення може бути встановлено лише під час розгляду даної справи по суті, у зв`язку із чим, твердження позивача щодо очевидної протиправності оскаржуваного рішення є передчасним.

Також, суд вважає, що заявником не доведено неможливість захисту прав позивача без вжиття таких заходів, а також не доведено, що для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Суд зазначає, що наведені представником заявника в заяві про забезпечення позову аргументи, підлягають судовому дослідженню під час розгляду справи по суті, а тому не є достатніми та переконливими для висновку суду про наявність очевидної протиправності оскаржуваних рішень та застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд наголошує, що забезпечення позову має місце, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Судом встановлено, що заявником не надано достатніх доказів на підтвердження обставин зазначених у ч.2 ст.150 КАС України для забезпечення даного адміністративного позову.

Виходячи із завдання адміністративного судочинства та цілей, які спрямовані на вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заявником не наведено обґрунтованих підстав, що вказували б на існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та можливість істотного ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених прав або інтересів останнього, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, представником позивача не надано доказів щодо існування достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів по забезпеченню позову може привести до несприятливих наслідків для прав позивача, у разі постановлення на його користь судового рішення.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2, застосування судом таких заходів забезпечення, які за змістом є ухваленням рішення без розгляду справи по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову у такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, що є неприпустимим.

Суд зазначає, що законність або протиправність рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.06.2019 № 3, дію якого просить зупинити заявник, може бути встановлено лише під час розгляду справи по суті.

Суд зазначає, що задовольнивши заяву про забезпечення позову, суд вирішить по суті дану справу до винесення рішення у справі та без належного судового розгляду, що суперечить вимогам Кодексу адміністративного судочинства України. Обраний заявником захід забезпечення позову, фактично за своїм змістом є ухваленням рішення без розгляду справи по суті. Водночас, зазначене не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову, через що у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Харківобленерго" про забезпечення адміністративного позову належить відмовити.

За правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, „з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення постанови в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов`язком, яке він реалізує залежно від обставин справи.

Таким чином, перевіривши зазначені в заяві позивача про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вищевикладеним нормам та з`ясованим судом обставинам, а також оцінивши докази, які уже містяться у матеріалах справи, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заяви та про відсутність підстав для її задоволення, оскільки вимоги щодо забезпечення позову є передчасними та без розгляду справи по суті з встановленням усіх фактичних обставин справи та дослідженням доказів, що мають значення для вирішення даної справи, неможливо в даному випадку забезпечити позов.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 150, 154, ст. 248, ст. 256, ст. 293, ст. 294, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Заяву позивача про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго" (вул. Плеханівська, буд. 149, м.Харків, 61037) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (вул. Дегтярівська, буд. 11г, м. Київ, 04119) про скасування рішення - залишити без задоволення.

Копію даної ухвали направити особі, яка звернулась із заявою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 04 листопада 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.