Справа № 420/4794/19
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2019-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4794/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у виплаті пенсії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивачка або ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (наділ по тексту - відповідач або ГУ ПФУ в Одеській області), в якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, , про відмову ОСОБА_1 у виплаті пенсії за період травень, червень 2018 року, яке оформлене листом від 23.05.2019 року № 51/К-01;

- зобов`язати Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Одеській області () виплатити пенсію за період травень липень 2018 року в розмірі 5394 грн. 02 коп. (п`ять тисяч триста дев`яносто чотири гривні дві копійки) ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою. Наприкінці 2014 року вона була вимушена покинути місто Алчевськ, Луганської області у зв`язку з проведенням там антитерористичної операції. Позивачка офіційно визнана внутрішньо переміщеною особою, про що має відповідну довідку (копія додається), яка не скасовувалася й на теперішній момент є чинною. На окупованій території у позивачки залишилося у власності житло, тому для запобігання його втрати вона періодично вимушена виїжджати до м. Алчевськ та перетинати лінію розмежування.

Позивачка зазначає, що коли вона повернулась до м. Ізмаїл, Одеської області то дізналась, що їй припинили виплачувати пенсію, з приводу чого вона звернулась до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. У липні 2018 року позивачці виплатили пенсію за липень у розмірі 2697,01 грн., а заборгованість за травень та червень виплачена не була. Після цього позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача щодо виплати заборгованості, але їй відповідали, що заборгованість буде виплачена лише після окремого доручення Пенсійного фонду України.

Згодом у травні 2019 року ОСОБА_1 письмово звернулась до відповідача з заявою про надання роз`яснення щодо причин невиплати заборгованості по пенсії та з вимогою виплатити цю заборгованість. На це звернення позивачка отримала письмову відповідь від 23.05.2019 року за №51/К-01, відповідно до якої, виплата нарахованої доплати за травень, та червень 2018 року у сумі 5394,02 грн. буде здійснено після окремого доручення пенсійного фонду України.

Позивачка зазначає, що відмова відповідача у виплаті пенсії за період травень, червень 2018 року, порушує її право на володіння майном та позбавлено її єдиного джерела на існування.

Процесуальні дії

Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Перше судове засідання по справі призначено на 02 жовтня 2019 року.

Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. у справі №420/4794/19 до ухвалення судового рішення у справі.

02 жовтня 2019 року ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву (вхід. №34081/19 від 20.09.2019 року).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року, замінено у справі №420/4794/19 неналежного відповідача - Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Одеській області на належного - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

07 жовтня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (вхід. №36603/19).

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зазначає, що дії управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції України, Законах України, роз`яснювальних листах органів Пенсійного фонду, а тому позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що з 01.05.2018 року по 30.06.2018 рік було зупинено видаткові операції «до з`ясування» в зв`язку з не проходженням ідентифікації, в управлінні були відсутні підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . Зважаючи на те, що згідно витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №7 від 18.05.2018 року ОСОБА_1 (на адресу управління надійшов 24.05.2018 року) Комісією було вирішено відновити виплату пенсії, остання звернулася з відповідною заявою до управління від 17.05.2018 року, після чого позивачку було включено до списків осіб щодо проведення перевірки.

ГУ ПФУ в Одеській області наголошує на тому, що управлінням у липні 2018 року було здійснено відповідне відновлення пенсії. Доплату за липень 2018 року у місячному розмірі 2697,01 грн. було виплачено та нараховано поточну доплату за травень-червень 2018 року у сумі 5394,02 грн., яку має бути виплачено у разі фінансування відповідних доплат після окремого доручення Пенсійного фонду України.

Відповідь на відзив обґрунтована наступним

Позивачка вважає, що доводи викладені відповідачем у відзиві на адміністративний позов не відповідають дійсності та нормам діючого законодавства України, оскільки пенсії мають призначатись, призупинятись та відновлюватись згідно з вимогами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV. Така сама позиція викладена і у Постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у зразковій справі №805/402/18 про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі.

ОСОБА_1 також наголошує на тому, що рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсію. Поновлення пенсії розуміє під собою, що вона має виплачуватись з дня прийняття такого рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Але відповідач не виплачує належну позивачці пенсію за минулий період чим фактично припинив виплату пенсії. Той факт, що відповідач не виконав вимогу ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV фактично припинивши виплату пенсії не прийняв відповідного рішення не означає, що таке рішення не прийнято, таке рішення просто не оформлене належним чином.

Також, позивачка у відповіді на відзив виклала прохання здійснювати розгляд даної справи без її участі.

08 жовтня 2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Головного управління в порядку письмового провадження (вхід. №6674/19).

У судове засідання призначене на 08 жовтня 2019 року сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ч.9 ст.205 КАС України, суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

08 травня 2018 року ОСОБА_1 видана довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи (а.с.19).

Відповідно до вказаної довідки, фактичне місце проживання/перебування позивачки - АДРЕСА_1 .

17 травня 2018 року позивачка звернулася до Ізмаїльського об`єднаного УПФ України в Одеській області з заявою про поновлення виплати пенсії як внутрішньо-переміщеній особі (а.с.66).

Відповідно до розпорядження №159355 від 30 травня 2018 року позивачці поновлено виплату пенсії (а.с.68).

Згідно протоколу від 01.06.2018 року призначена позивачці пенсія по Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за травень у розмірі 2697,01 грн. та червень 2018 року у розмірі 2697,01 грн., після візування, виплата буде здійснена основним способом в плановий період в 7 місяці 2018 року (а.с.69).

У травні 2019 року позивачка письмово звернулась до відповідача з заявою про надання роз`яснення щодо причин невиплати заборгованості по пенсії та з вимогою виплатити цю заборгованість.

Листом за №51/К-01 від 23 травня 2019 року Ізмаїльське об`єднане УПФУ Одеської області повідомило позивачку, що виплату нарахованої доплати за травень та червень 2018 року у сумі 5394,02 грн. буде здійснено після окремого доручення Пенсійного фонду України (а.с.20).

Позивачка, не погоджуючись з відмовою відповідача у виплаті пенсії за період травень, червень 2018 року та вважаючи таку відмову протиправною, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 Закону №1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Згідно п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 року, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Судом встановлено, що довідка від 08 травня 2018 року про взяття позивачку на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною (а.с.19).

Відповідно ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.71 Порядку №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивачки від 08 травня 2018 року органом, який її видав.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2018 року по справі №428/6579/17.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон №1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте згідно з наявною в матеріалах справи копією листа Ізмаїльського об`єднаного УПФУ Одеської області №51/К-01 від 23.05.2019 року виплата пенсії позивачці з 01 травня 2018 року була призупинена на підставі отриманих в травні 2018 року списків тривало-відсутніх (понад 60 днів) за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо-переміщених осіб, у зв`язку з чим і виникла заборгованість у відповідача перед ОСОБА_1 доплати пенсії за травень та червень 2018 року у сумі 5394,02 грн.

Водночас Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність за місцем проживання одержувача пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

До того ж, у рішенні Верховного Суду у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03.05.2018 року у справі №805/402/18 Суд докладно проаналізував статус внутрішньо переміщеної особи та дійшов висновку, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи. Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст.9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації (п.50, 51).

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у виплаті пенсії за період травень, червень 2018 року, яке оформлене листом №51/К-01 від 23.05.2019 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Судом також було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Одеській області () з 10.09.2019 року - припинено шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Таким чином, для належного захисту порушених прав позивачки слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити пенсію за період травень липень 2018 року в розмірі 5394 грн. 02 коп. (п`ять тисяч триста дев`яносто чотири гривні дві копійки) ОСОБА_1 .

Крім того, суд зазначає, що згідно пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у виплаті пенсії та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. у справі №420/4794/19 до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та згідно із ст.139 КАС України, суд вважає необхідним стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. та перерахувати його за реквізитами: отримувач коштів УК у м.Одесі/Київський р-н/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA6084032; код класифікації доходів бюджету 22030101;

призначення платежу *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Одеський окружний адміністративний суд (назва суду, де розглядається справа).

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у виплаті пенсії та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () про відмову ОСОБА_1 у виплаті пенсії за період травень, червень 2018 року, яке оформлене листом від 23.05.2019 року № 51/К-01.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () виплатити пенсію за період травень липень 2018 року в розмірі 5394 грн. 02 коп. (п`ять тисяч триста дев`яносто чотири гривні дві копійки) ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () суму судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) та перерахувати вказану суму за реквізитами:

отримувач коштів УК у м.Одесі/Київський р-н/22030101;

код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923;

банк отримувача Казначейство України (ЕАП);

код банку отримувача (МФО) 899998;

рахунок отримувача UA6084032;

код класифікації доходів бюджету 22030101;

призначення платежу *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Одеський окружний адміністративний суд (назва суду, де розглядається справа).

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. При цьому відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.