Справа № 580/2317/19
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року справа № 580/2317/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гараня С.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Ковтун Л.Б.,

представника позивача ТОВ «Агро-Рось» адвоката Третяк І.П. (за ордером),

представника відповідача Головного управління ДФС у Черкаській області Каландирця А.В. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось» до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось» (далі - позивач) з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - відповідач) від 12.06.2019 № .

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням ДФС у Черкаській області проведено документальну планову виїзну перевірку податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено па контролюючі органи, за період з 01.04.2017 по 31.12.2018 за результатами якої, зокрема, було встановлено порушення ТОВ «Агро-Рось» вимог пункту 198.1 та 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що викладено в акті від 21.05.2019 № 170/23-00-14-0807/30929025 (надалі - акт перевірки). Частково не погоджуючись із висновками перевірки, ТОВ «Агро-Рось» на адресу ГУ ДФС у Черкаській області направлено заперечення до акту перевірки, листом від 29.05.2019 № 20-ЮВ/19. Однак, доводи наведені у вказаному запереченні не враховані відповідачем, та на підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 № , отримане позивачем 12.06.2019. Цим рішенням збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ «Агро-Рось» зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 2 207 594 грн, з яких 1 471 729 грн - податкові зобов`язання та 735 865 грн - штрафні санкції. Позиція відповідача базується на висновках акту перевірки, яким стверджується про фіктивність господарських операцій ТОВ «Агро-Рось», здійснених у серпні-вересні 2018 року за договором поставки сої, укладеним із СВК «Три Колоси Україна», на загальну суму 8 830 374 грн, в тому числі ПДВ на суму 1 471 729 грн (в розмірі якого встановлено завищення податкового кредиту за період з 01.04.2017 по 31.12.2018). Позивач вважаємо, що посилання відповідача на доводи наведені в акті перевірки є безпідставними, а податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 № прийняте з порушенням норм чинного законодавства України.

Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, додатково наголосив, що підстави на які посилається позивач щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є безпідставними та непідтвердженими доказами, а тому не мають братися судом до уваги.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

Матеріалами справ встановлено, що Головним управлінням ДФС у Черкаській області проведено документальну планову виїзну перевірку податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено па контролюючі органи, за період з 01.04.2017 по 31.12.2018 за результатами якої, зокрема, було встановлено порушення ТОВ «Агро-Рось» вимог пункту 198.1 та 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що викладено в акті від 21.05.2019 № 170/23-00-14-0807/30929025.

Частково не погоджуючись із висновками перевірки, ТОВ «Агро-Рось» на адресу ГУ ДФС у Черкаській області направлено заперечення до акту перевірки, листом від 29.05.2019 № 20-ЮВ/19.

Однак, доводи наведені позивачем у вказаному запереченні не враховані відповідачем, та на підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 № , отримане позивачем 12.06.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ «Агро-Рось» зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 2 207 594 грн, з яких 1 471 729 грн - податкові зобов`язання та 735 865 грн - штрафні санкції.

Вважаючи вищевказане рішення протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду, за захистом порушених прав та інтересів зі сторони суб`єкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 67 Конституції України (№ 254к/96-ВР) закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 201.1 ст. 201 ПК України визначено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, податкові накладні складені з порушенням вимог діючого законодавства, не можуть вважатися документами, підтверджуючими право покупця на включення до податкового кредиту сум ПДВ.

Наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до Кодексу необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для включення до складу податкового кредиту сум ПДВ.

Згідно з п. 201.7 ст. 201 Кодексу податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Первинні документи для надання їм юридичної сили повинні мати обов`язкові реквізити, передбачені ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

У іншому випадку, відповідно до норм податкового законодавства у платника податків не виникає права відносити до складу податкового кредиту, витрати без належних на те документів, обов`язковість заповнення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 1 статті 9 вказаного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні).

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Так, проведеною податковим органом перевіркою встановлено порушення позивачем норм податкового законодавства.

Аналізуючи висновки відповідача, викладені в акті перевірки, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до такого.

Підставами для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 12.06.2019 № стали висновки відповідача про завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість при здійснені операцій з купівлі сої у СВК «Три Колоси Україна».

Щодо взаємовідносин позивача з СВК «Три Колоси Україна», суд зазначає таке.

В ході проведення перевірки встановлено взаєморозрахунки між ТОВ «Агро-Рось» та СВК «Три Колоси Україна». До перевірки ТОВ «Агро-Рось» надано первинні документи (договір, видаткові накладні, податкові накладні, ТТН, перелік яких міститься на сторінках 18-20 акту перевірки), щодо придбання ТОВ «Агро-Рось» у СВК «Три Колоси Україна» сої урожаю 2018 року.

Видаткові накладні зі сторони СВК «Три Колоси Україна» підписано директором ОСОБА_1

Податок на додану вартість в сумі 1 471 729 грн відображено в реєстрі отриманих податкових накладних за відповідні періоди та включено до складу податкового кредиту зазначених періодів.

При отриманні ТОВ «Агро-Рось» від СВК «Три Колоси Україна» сої, в бухгалтерському обліку здійснені записи: Дт 20 «Сировина» Кт 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» на суму 7 358 645 грн, Дт 64 «Податковий кредит» Кт «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» на суму 1 471 729 грн.

Розрахунки з СВК «Три Колоси Україна» за отримані товари проводились через розрахунковий рахунок на загальну суму 8 830 374 грн.

На адресу ГУ ДФС у Черкаській області надійшли результати опрацювання зібраної інформації від ГУ ДФС у Львівській області щодо СВК «Три Колоси Україна» за звітні періоди декларування ПДВ липень-вересень 2018 року, з питань проведення фінансово-господарських операцій при визначенні сум податкового кредиту.

В результаті опрацювання зібраної податкової інформації, за рахунок проведення операцій без настання правових наслідків, проведення лише операцій з оформлення документів без руху товарів (робіт, послуг) від СВК «Три Колоси Україна» не підтверджується фінансово-господарських взаємовідносин по придбанні та реалізації ТМЦ за відповідні періоди.

Відповідно до отриманої інформації ОУ ГУ ДФС у Черкаській області від 11.03.2019 №912/23-00-21-0709 встановлено, що Генеральною прокуратурою України, у межах кримінального провадження, внесеного до реєстру досудових розслідувань за № 0000030 від 20.03.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України 09.04.2019 накладено арешт на суми ліміту ПДВ СВК «Три Колоси Україна» (Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2019, яка набрала законної сили). У вказаній ухвалі суду зазначено, що службовими особами органів ДФС України, з корисливих мотивів, використовуючи надану їм владу та своє службове становище всупереч інтересам служби впродовж 2017-2018 років, на території Львівської, Київської, Одеської, Харківської, Сумської, Донецької областей та м. Києва, сприяли незаконній діяльності низки підприємств з ознаками фіктивності та які використовуються керівниками суб`єктів господарювання реального сектору економіки в схемі мінімізації податкових зобов`язань, що призвело до несплати вищевказаними підприємствами зобов`язань до державного бюджету у сумі близько 400 мільйонів грн, що більше ніж у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, що спричинило тяжкі наслідки. Використовуючи реквізити створених підконтрольних суб`єктів підприємницької діяльності, відкриваючи для забезпечення злочинної діяльності та в подальшому використовуючи банківські рахунки в банківських установах, зазначені особи отримують готівкові кошти, які передають представникам реального сектору економіки. Для прикриття незаконної діяльності формуються та реєструються видаткові та податкові накладні по відображенню фіктивних оборудок, тобто, до офіційних документів вносяться завідомо неправдиві дані про нібито проведенні фінансово-господарські операції. Тим самим створюються документи «прикриття», що в подальшому призводить до штучного завищення податкового кредиту та валових витрат суб`єктів підприємницької діяльності реального сектору економіки, з метою умисного ухилення від сплати податків. В результаті аналізу фінансово-господарської діяльності зазначених суб`єктів господарювання встановлено, що вони: не мають виробничих потужностей та складських приміщень; не мають автотранспорту для перевезення вантажів: кількість співробітників на вказаних підприємствах - 1-2 робітники, що фізично унеможливлює виконання договірних умов у задекларованих обсягах; наявність «пересортиці» (в документах бухгалтерського обліку зазначених СГД з ознаками фіктивності зазначається надходження одного виду товару, а в наступному підприємствами у облікових документах відображується реалізація іншого виду товару); мають однакові ІР-адреси та розрахункові рахунки в одних банківських установах, одні й ті ж самі особи підприємств є службовими особами відразу на декількох підприємствах, що свідчить про їх підконтрольність одній групі осіб.

Згідно наданих ТТН встановлено, що СВК «Три Колоси Україна» для перевезень ТМЦ використовувало послуги ФОП ОСОБА_2 , особу якого не вдалося ідентифікувати.

Згідно бази даних Регіонального сервісного центру МВС, фактів реєстрації транспортних засобів зерновозів, що можуть перевозити грузи насипом, за громадянами України з прізвищем « ОСОБА_3 » не встановлено.

Також, встановлено водія вказаного в ТТН № 211663, № 211661, № 211660, № 211450, № 211327№ 211326, № 211323, № 211322 та № 211320, а саме ОСОБА_4 , який не підтвердив факт перевезення ТМЦ, а також пояснив, що ніколи не співпрацював з СВК «Три Колоси Україна». А водій вказаний в ТТН № 211335 та № 211334, а саме ОСОБА_5 поясним, що є фізичною особою-підприємцем, але перевезення по маршруту Гайсин (пункт навантаження сої) Ташлик (пункт розвантаження) не здійснював та сою не перевозив. Про ФОП ОСОБА_2 та СВК «Три Колоси Україна» чує вперше, а для ТОВ «Агро-Рось» привозив продукцію один раз по маршруту Прилуки - Ташлик.

Таким чином на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що правовідносини позивача з СВК «Три Колоси Україна» не підтверджено належно оформленими первинними документами, СВК «Три Колоси Україна» також не має достатніх матеріальних та трудових ресурсів для проведення відповідної господарської діяльності. А тому правовідносини позивача з СВК «Три Колоси Україна» не можуть вважатися такими, що відбулися.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина була визначальною для дослідження судом під час вирішення цієї справи.

При цьому про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

У зв`язку з цим суд зазначає, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, і незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 у справі № 21-2239а16.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 (далі Протокол № 1 до Конвенції) визначено, що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) неодноразово зазначав у своїх рішеннях («Фінкельберг проти Латвії» («Andrey FINKELBERG contre la Lettonie»), «Атев проти Болгарії» («Atev v. Bulgaria»), Назарев та Інші проти Болгарії» («Nazarev and Others v. Bulgaria»), що будь-яке відрахування податків є виправданим втручанням в право на повагу до власності, гарантоване п.1 Статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Отже, таке втручання є виправданим по п. 2 цієї Статті, який прямо передбачає виключення відносно того, що стосується сплати податків або інших зборів. Ступінь втручання не повинна порушувати справедливий баланс, так би мовити, відношення розумної рівноваги, між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю дотримання основних прав особи.

Таким чином, Високий Суд зазначає, що держави наділені більшою свободою розсуду щодо необхідності та утримання внесків, оскільки ця свобода поширюється як на визначення загальних правил оподаткування, так і на оцінку податкової ситуації зацікавленої особи в кожній конкретній справі.

Разом з цим, суд наголошує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Фінкельберг проти Латвії» («Andrey FINKELBERG contre la Lettonie»), суть спору в якій стосувалася обґрунтованості та пропорційності обов`язку заявника сплачувати суму з податку на додану вартість, від сплати якої, як він добросовісно вважав його звільнено, Високий Суд дійшов до висновку, що відповідальність підприємця дізнаватися про податковий стан своїх торгових партнерів не може вважатися нерозумним або неспіврозмірним.

Крім того, у рішенні «Назарев та Інші проти Болгарії» («Nazarev and Others v. Bulgaria») від 25.01.2011 Високий Суд зазначав, що в контексті вирахування податку на додану вартість загальний інтерес громади полягає у збереженні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ зі своїми складними правилами стосовно стягнень, зборів, утримань, відрахувань та компенсацій. Суттєвими елементами збереження такої стабільності є досягнення повного та своєчасного виконання всіма особами, що реєструються платниками ПДВ, зобов`язань щодо їх сплати ПДВ та платіжних зобов`язань, і, в кінцевому підсумку, запобігання будь-якому шахрайству з метою зловживання зазначеною системою.

Також, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Атев проти Болгарії» («Atev v. Bulgaria»), яке прийняте у 2014 році, суд вказує, що відшкодування має компенсувати контрагент. Отже, заявникові, який є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстрований платником ПДВ, відмовили у відшкодуванні сум ПДВ за окремими операціями з постачальником після того, як податковий орган провів перевірки обох сторін. Як з`ясувалося згодом, у матеріалах перевірки постачальника не виявилося даних про проведені операції.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд враховує встановлені контролюючим органом під час проведення перевірки обставини щодо документального непідтвердження фактичного проведення господарських операцій в межах договору поставки з контрагентам позивача СВК «Три Колоси Україна», а відповідно і безпідставність формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за такими операціями, та приходить до висновку про недостовірність задекларованих позивачем даних податкового обліку, що, відповідно, виключає право позивача формувати податковий кредит з ПДВ за такими операціями.

Одночасно щодо посилання позивача на невідповідність висновків контролюючого органу практиці Верховного Суду відносно трудових ресурсів, товарно - транспортних накладних, ланцюгів постачання, індивідуальної відповідальності то суд зазначає, що висновки судів у кожній конкретній справі безпосередньо залежать від фактично встановлених обставин справи.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого у частині 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому суд зазначає, що обставини, які були предметом судового розгляду у інших справах, за результатами яких було ухвалено рішення надані позивачем були оцінені як такі, що залежно від повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення документально підтверджують фактичність та товарність господарських операцій, здійснення яких давало право платнику податку сформувати податковий кредит з податку на додану вартість та відобразити його в податковому обліку.

Разом з цим, у даній справі суд приходить до висновків про відсутність таких правових підстав у позивача, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення із наведених вище підстав.

У відповідності до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст рішення виготовлено 28.10.2019.