Справа № 140/910/19
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/6971/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Матковської З.М., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Костюкевич С.Ф., м. Луцьк) у справі № 140/910/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Волинській області з повернення на її користь коштів, сплачених на виконання податкового повідомлення-рішення №485/13/03-18-17-04 від 22.06.2015 року та стягнення з Державного бюджету України на її користь сплаченої суми транспортного податку в розмірі 25 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Волинській області щодо ненадання висновку про повернення помилково сплачених грошових зобов`язань за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік органу, що здійснює казначейське обслуговування.

Зобов`язано Головне управління ДФС у Волинській області надати управлінню Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області висновок про повернення помилково сплачених грошових зобов`язань у розмірі 25 000 грн. за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Головне управління ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що Луцькою ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення форми Ф від 22.06.2015 року №485/13/03-18-17-04, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб в розмірі 25 000 грн.

Сума грошового зобов`язання у розмірі 25 000,00 грн., визначена у вказаному вище податковому повідомленні-рішенні, сплачена позивачем у повному обсязі згідно квитанції №0.0.432093477.1 від 09.09.2015 року.

Вказане вище податкове повідомлення-рішення позивачкою було оскаржено до суду.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10.01.2017 року у справі №803/1847/16 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення- рішення від 22.06.2015 року №485/13/03-18-17-04, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017р. постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.01.2017 року постанову суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Постановою Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 року скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017 року, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.01.2017 року залишено в силі.

13.12.2018 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про повернення помилково сплачених коштів. Однак, ГУ ДФС у Волинській області надіслано лист, в якому повідомлено про можливість зарахування сплачених позивачем коштів лише в погашення майбутніх звітних періодів, та подання позивачем заяви про таке повернення в строк понад 1095 днів від дня помилково та/або надміру сплаченої суми.

26.01.2019 року позивачкою повторно подано ГУ ДФС у Волинській області заяву про повернення коштів.

У листі Головне управління ДФС у Волинській області зазначило, що повернення коштів згідно заяви від 26.01.2019 року суперечить вимогам п. 43.3 ст. 43 ПК України.

Відповідно до підпункту 14.1.182 пункту 14.1 статті 14 ПК України помилково сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб`єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов`язань.

Відповідно до підпункту 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань визначає стаття 43 ПК України.

Пунктом 43.1 статті 43 ПК України передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків(пункт 43.2 статті 43 ПК України).

Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (пункт 43.3 статі 43 ПК України).

Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку (пункт 43.4 статті 43 ПК України).

Контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету (пункт 43.5 статті 43 ПК України).

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані (пункт 43.6 статті 43 ПК України).

Відповідно до пункту 102.5 статті 102 ПК України заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

З нормами статті 43 ПК України узгоджуються положення Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2015 року № 1146, (далі - Порядок № 1146).

Даний Порядок №1146 регламентує взаємовідносини територіальних органів Державної фіскальної служби України з місцевими фінансовими органами та територіальними органами Державної казначейської служби України в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені за платежами, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби, з метою належного виконання положень статей 43, 102 ПК України, частини другої статті 45 та частини другої статті 78 Бюджетного кодексу України.

Зокрема, відповідно до пункту 3 Порядку № 1146 у разі наявності у платника податкового боргу повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

Як видно з інтегрованої картки платника податку по платежу транспортний податок за позивачем рахується переплата у розмірі 25 000,00 грн. Разом з тим, ГУ ДФС не надано суду жодного доказу стосовно існування у позивача податкового боргу, як на дату звернення позивача до податкового органу із заявою про повернення надміру сплачених сум, так і станом на день розгляду справи судом.

Крім того, в листах Головного управління ДФС у Волинській області та матеріалах справи, податковий орган визнає наявність у позивача переплати в сумі 25 000 грн., однак зазначає про пропущення позивачем строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що твердження представника відповідача про те, що позивач пропустила строк давності, визначений пунктом 102.5 статті 102 ПК України, оскільки, як було встановлено судом, грошове зобов`язання по сплаті транспортного податку у розмірі 25 000 грн. нараховане позивачу протиправно, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія постанови Верховного Суду від 08.11.2018 року у справі №803/1847/16 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.06.2015 року №485/13/03-18-17-04. Тобто дана сума могла набути статусу переплати лише після скасування податкового повідомлення-рішення, а тому позивач не пропустила граничного строку звернення із заявою про повернення помилково сплачених грошових зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції взявши до уваги викладене, а саме що відповідачем не оскаржується наявність переплати в сумі 25 000 грн., а також відсутність у позивача на момент звернення з заявою про повернення надміру сплачених коштів податкового боргу та дотримання граничного строку звернення з даною заявою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову.

Разом з тим суд зазначає, що в ході розгляду справи була встановлена саме протиправна бездіяльність відповідача у оскаржуваних правовідносинах, яка мала характер тривалого в часі невиконання обов`язку, передбаченого статтею 43 ПК України, а тому застосовуючи механізм захисту порушеного права та керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне для належного захисту прав позивача необхідно визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання висновку про повернення помилково сплачених грошових зобов`язань у розмірі 25 000 грн. за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік органу, що здійснює казначейське обслуговування.

Щодо позовних вимог у частині стягнення з Державного бюджету України сплаченої суми транспортного податку в розмірі 25 000 грн., суд зазначає, що вказані питання належать до дискреційних повноважень відповідача.

Як встановлено судом висновок про повернення помилково сплачених грошових зобов`язань у розмірі 25 000 грн. органу, що здійснює казначейське обслуговування не подавався.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі Класс та інші проти Німеччини, із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Врахувавши невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб`єктом владних повноважень, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України суд першої інстанції вірно дійшов висновку вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ДФС надати вищезазначений висновок Управлінню державної казначейської служби України в місті Луцьку Волинської області. Щодо задоволення позовних вимог до ГУ ДКС у Волинській області відмовлено з урахуванням викладеного вище.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року у справі № 140/910/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель