Справа № 1340/6082/18
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2019 року

Київ

справа №1340/6082/18

адміністративні провадження №№К/9901/23043/19, К/9901/28700/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О. А.,

суддів: Білак М. В., Калашнікової О. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційними скаргами Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року, прийняте у складі судді Михалюк М.Ю. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Попка Я.С. (головуючий), Сеника Р.П., Іщук Л.П.

І. Суть спору:

1. ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 26.11.2018 № 139-то «Про звільнення ОСОБА_1 »;

1.2. визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 29.11.2018 № 309-к «Про оголошення наказу Держгеокадастру від 26.11.2018 № 139-то «Про звільнення ОСОБА_1 »»;

1.3. поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області;

1.4. стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що як 21.11.2018, так і станом на дату видання оскаржуваних наказів в нього не було волевиявлення та згоди на припинення трудових відносин. 21.11.2018 заяву про звільнення сам не подавав та нікого не уповноважував на вчинення таких дій. В заяві про звільнення відсутні як дата її написання, так і бажана дата звільнення.

3. Відповідачі позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. 01.03.2017 ОСОБА_1 прийнятий на посаду заступника начальника - начальника Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Волинській області як такий, що визначений переможцем конкурсу.

5. Наказом Держгеокадастру «Про звільнення ОСОБА_1 » №139-то від 26.11.2018, відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.36 КЗпП України останнього звільнено з посади заступника начальника - начальника Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Волинській області за угодою сторін, на підставі пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України. Як підставу звільнення зазначено заяву ОСОБА_1 , лист Мінагрополітики від 22.11.2018 №37-25-7/25637.

6. 29.11.2018 Держгеокадастром у Волинській області на підставі наказу Держгеокадастру «Про звільнення ОСОБА_1 » №139-то від 26.11.2018, прийняло наказ № 309-к, яким оголошено наказ Держгеокадастру від 26.11.2016 №139-то «Про звільнення ОСОБА_1 ». Пунктом другим цього наказу визначено, що днем звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника - начальника Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Волинській області слід вважати перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності, оскільки в період з 23,11.2018 року по 30.11.2018 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні ( листок непрацездатності серії АДД № 874631 від 30.11.2018 року).

7. Вважаючи вказані накази прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

8. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року позовні вимоги було задоволено.

9. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін не містить ані дати її написання, ані пропозиції заявника щодо бажаної дати припинення трудових відносин. Резолюція керівника відповідача, проставлена на цій заяві (датована 21.11.2018), також не містить пропозиції/рішення, з якого може бути розірвано трудовий договір з ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 21.11.2018 не висловлював бажання звільнитися, а учасники спору не досягли згоди істотних умов угоди про припинення трудового договору на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а саме згоди щодо припинення трудового договору та щодо дати звільнення.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

10. Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідачі подали касаційні скарги, в яких посилаються на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

11. У скаргах відповідачі просять скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

12. Касаційні скарги обґрунтовані тим, що заява ОСОБА_1 датована 21.11.2018, а звільнений він був до закінчення двотижневого строку - 26.11.2018, тобто за угодою сторін у передбачений законодавством строк. У випадку звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру мали місце конклюдентні дії позивача та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, спрямовані на припинення трудового договору. Згода про припинення трудового договору досягається виключно між сторонами та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Підтвердженням наявності взаємної домовленості між позивачем та Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру є особиста заява ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 21.11.2018 року та позитивна резолюція в.о. Голови Держгеокадастру щодо звільнення позивача; відсутність до моменту видання оспорюваного наказу будь-яких звернень від позивача до компетентних органів та їх осіб про психологічне чи фізичне насилля над ним задля припинення трудового договору за угодою сторін. Попередні домовленості про звільнення за угодою сторін між позивачем та відповідачем діють, їх анулювання не мало місце. Жодних угод про їх анулювання між сторонами до дня видання наказу від 26.11.2018 року № 139-то не вчинялося. При цьому, скаржники зазначає, що обов`язковими вимогами до оформлення заяви на звільнення є написання її власноручно, зазначення дати написання та проставлення особистого підпису особою, яка має намір звільнитися. Разом з цим, не визначено, яким чином треба зазначати дату заяви, вимога щодо вказання саме календарної дати відсутня і може трактуватися кожним індивідуально. За такого регулювання відносин формулювання «датою написання заяви вважати дату її реєстрації» у заяві ОСОБА_1 є цілком прийнятним, а вимога щодо зазначення узгодженої дати звільнення носить необов`язковий (диспозитивний) характер і може вказуватися або не вказуватися за бажанням особи, яка має намір звільнитися. Позивачем не надав доказів в підтвердження його посилань на подання заяви про звільнення від 21.11.2018 під тиском, заздалегідь й відсутність дійсного наміру звільнятись. При цьому, власноручно написана заява позивача про звільнення за угодою сторін, який і сам підтверджує факт написання, наявність у нього повної дієздатності, що свідчить про усвідомлення наслідків написання такої заяви, особисте ознайомлення з наказом про звільнення без будь-яких зауважень та відсутність до моменту видання оспорюваних наказів будь-яких звернень від Позивача до компетентних органів та їх осіб про психологічне чи фізичне насилля над ним задля припинення трудового договору за угодою сторін свідчить про добровільне волевиявлення особи звільнитися саме за угодою сторін. Крім того, надані на дослідження суду заява на звільнення містить дату написання (не календарну), а резолюція керівника Держгеокадастру до неї відповідає вимогам Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55. Крім того, скаржники посилаються на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме: судом залишено без задоволення подані клопотання відповідачів про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, обґрунтоване тим, що дана адміністративна справа має для них важливе значення; порушено порядок допиту свідка, оскільки клопотання про допит ОСОБА_1 подано представником позивача на другому судовому засіданні - 20.03.2019, а не до початку першого судового засідання у справі, як передбачено частиною третьою статті 92 КАС України; порушено строки розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

13. Відзиву на касаційні скарги не надходило.

V. Джерела права й акти їх застосування

14. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

16. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

17. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

18. Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

19. При цьому, підстави для припинення державної служби визначено статтею 83 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 1995 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII).

20. Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Закон №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

21. Відповідно до статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

22. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

VI. Висновок Верховного Суду

23. З обставин цієї справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін (т.1, а.с.134).

24. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

25. За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

26. Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

27. Також, резолюція керівника відповідача, проставлена на цій заяві (датована 21.11.2018) також не містить пропозиції/рішення, з якого може бути розірвано трудовий договір з позивачем, що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача.

28. Крім того, заява про звільнення не містить дати її написання, це питання є спірним. В заяві лише вказано датою написання заяви вважати дату реєстрації.

29. Як пояснив позивач, допитаний в суді першої інстанції в якості свідка, при оформленні його в 2017 році на посаду заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській області в кадровій службі Держгеокадастру умовою призначення була вимога написати заяву про звільнення з цієї посади за угодою сторін. Спершу він написав таку заяву (без зазначення дати її написання) на ім`я голови Держгеокадастру ОСОБА_4 Надалі, після зміни керівника Держгеокадастру, його викликали в Держгеокадастр «за службовою необхідністю» та на вимогу директора кадрової служби він переписав заяву про звільнення за угодою сторін на ім`я в.о. голови Держгеокадастру Колотіліна О.К . Ця заява також не містила ані дати написання, ані бажаної дати звільнення.

30. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

31. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірних висновків про недосягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин (державної служби) з підстав, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

32. Щодо посилання скаржників на те, що заява ОСОБА_1 датована 21.11.2018, а звільнений він був до закінчення двотижневого строку - 26.11.2018, тобто за угодою сторін у передбачений законодавством строк, колегія суддів зазначає наступне.

33. Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

34. Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

35. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

36. Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

37. Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

38. При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

39. З огляду на викладене, посилання скаржників на те, що позивач був звільнений до закінчення двотижневого строку не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки в даному випадку йде мова про звільнення за згодою сторін, а не з ініціативи працівника.

40. Щодо доводів скаржників про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що у відповідності ч.2 ст.351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, що в даному випадку не встановлено.

41. Крім цього, колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

42. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

43. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

44. При вирішенні спору в межах цієї справи, Суд з урахуванням приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховує також правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року (№ 813/5855/15) та від 21 листопада 2018 року (№820/243/16). В межах цих судових справ, Верховним Судом при виборі та застосуванні норми права вже була надана правова оцінка положенням п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у справах за аналогічних по своїй суті фактичних обставин.

45. Згідно з ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

46. Оцінюючи доводи касаційних скарг, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційних скаргах не наведено.

47. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі про задоволення позовних вимог.

48. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

49. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

50. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області залишити без задоволення.

2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі № 1340/6082/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М. В. Білак

О. В. Калашнікова