Справа № 420/5446/18
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2019 року

Київ

справа №420/5446/18

адміністративне провадження №К/9901/15583/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Кравчука В.М., Саприкіної І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 (головуючий суддя: Цховребова М.Г.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019 (головуючий суддя: Вербицька Н.В., судді: Джабурія О.В., Кравченко К.В.) у справі №420/5446/18 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації, третя особа - Державне підприємство «Виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» про визнання протиправним та скасування розпорядження ,

В С Т А Н О В И В:

19.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Одеської обласної державної адміністрації за № 971/А-2018 від 22.08.2018 «Про надання державному підприємству «Виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації Украгропромбуд» дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд»( далі - ДП ВФ «Агроцентренерго»).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 22.08.2018 оскаржуваним розпорядженням відповідача ДП ВФ «Агроцентренерго надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування орієнтованою площею 2,0 га, у тому числі: 1,6 га із земель рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та 0,4 га із земель водного фонду для культурно - оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, що не надані у власність або користування, за адресою: АДРЕСА_1 , за межами населеного пункту (далі - розпорядження від 22.08.2018).

Водночас зазначив, що раніше розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 19.06.2017 йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років орієнтованою площею 0,9 га із земель рекреаційного призначення, що не надані у власність або користування за адресою: АДРЕСА_2 . (далі - розпорядження від 19.06.2017).

Стверджував, що земельні ділянки, зазначені в розпорядженнях від 19.06.2017 та від 22.08.2018, розташовані за однією і тією ж адресою, оскільки рішенням виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області від 28.12.2006 за №73 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та надання їм юридичних адрес» присвоєно базі відпочинку ОСОБА_1 юридичну адресу: АДРЕСА_1.

Також зазначив, що на вказаній земельній ділянці розташовані об`єкти бази відпочинку, які належать йому на підставі свідоцтва про право власності від 02.02. 2005.

На переконання позивача, видача третій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки в постійне користування, на якій розташовані об`єкти нерухомості, що належать позивачу, грубо порушує його конституційне право на власність.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2019, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019, у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскаржуване розпорядження від 22.08.2018 видане відповідачем на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені законами України, за відсутності підстав для відмови ДП ВФ «Агроцентренерго» у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Водночас суди зазначили, що оскаржуване розпорядження відповідача жодним чином не посягає на право власності (користування) позивача, та отримання третьою особою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, 28.05.2019 позивач направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу (надійшла поштою 30.05.2019), в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Касаційна скарга обґрунтована тим, що на земельній ділянці, що відводиться третій особі розпорядженням, яке оскаржується, знаходяться об`єкти нерухомого майна (бази відпочинку), що належать позивачу на праві власності.

Також вважає безпідставним неприйняття судом першої інстанції, в якості належного доказу про право власності на спірну земельну ділянку, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НЖ №706841 від 12.12.2008, лише з тих підстав, що позивачем є фізична особа ОСОБА_1 , в той час, як акт виданий суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1

Скаржник звертає увагу, що продовжуючи порушення законодавства, після прийняття рішення судом першої інстанції, відповідач розпорядженням від 29.03.2019 №423/А-2019 вніс зміни до оскарженого розпорядження від 22.08.2018 №971/-208/А-2018, змінивши адресу: АДРЕСА_1.

Ухвалою Верховного Суду від 10.06.2019 відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

08.07.2019 від відповідача на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який обґрунтований тим, що земельні ділянки, якими розпорядилась обласна державна адміністрація, належать до земель державної власності, що підтверджується зверненням позивача на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. Звертає увагу, що позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років, орієнтованою площею 0,90 га, із земель рекреаційного призначення, тобто йдеться про земельну ділянку державної форми власності. Водночас зазначає, що спірні земельні ділянки не сформовані, кадастрові номери відсутні, а тому неможливо встановити їх точне місце розташування, межі, так само і визначити, які саме об`єкти нерухомості на них розташовані. З посиланням на висновки Верховного Суду в постанові від 27.03.2018 у справі №463/3375/15-а зазначає, що підставою для відмови заявнику у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не може бути надання раніше аналогічного дозволу іншому заявнику.

09.08.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на касаційну скаргу, в якій він зазначає, що в судовому порядку оскаржується рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:46516675 від 17.04.2019 щодо реєстрації скасування об`єкту нерухомого майна: база відпочинку загальною 2092,6 кв.м., а також рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області від 28.02.2019 №5 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес».

11.09.2019 справа №420/5446/18 надійшла на адресу Верховного Суду.

Третя особа правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалася.

Ухвалою Верховного Суду від 23.10.2019 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судом, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та встановив таке.

Судами попередніх інстанцій у межах спірних правовідносин встановлено, що 23.07.2018 ДП ВФ «Агроцентренерго» звернулось до відповідача з клопотанням за вхід. № 5532/01-29/01, в якому просило надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельних ділянок, орієнтованою загальною площею 2 га, у тому числі, 1,6 га - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та 0,4 га - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, вид використання для експлуатації та обслуговування існуючої бази відпочинку, яка належить на праві державної власності та перебуває у повному господарському відданні ДП ВФ «Агроцентренерго» та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту).

До клопотання були надані документи, серед яких свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.08.2008, а саме: на базу відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої зазначено: Держава Україна в особі Верховної Ради України в повному господарському віданні ДП ВФ «Агроцентренерго».

22.08.2018 відповідачем видано розпорядження «Про надання Державному підприємству «Виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування» № 971/ А-2018 , яким надано дозвіл ДП ВФ «Агроцентренерго» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування, орієнтовною площею 2,0 га, у тому числі: 1,6 га із земель рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та 0,4 га із земель водного фонду для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, що не надані у власність або користування, за адресою: АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту).

Не погоджуючись із розпорядженням відповідача від 22.08.2018, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Судами попередніх інстанцій також було встановлено, що розпорядженням відповідача від 19.06.2017 № 488/А-2017 був наданий ОСОБА_1 , як фізичній особі, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, 0,90 га із земель рекреаційного призначення в оренду для обслуговування та експлуатації бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 . При прийнятті зазначеного рішення також було враховано зареєстроване за позивачем право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.02.2005 серії НОМЕР_2 та витягу №6671261 від 04.03.2005 року, виданих на підставі рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 30.12.2004 за № 88, позивач є власником об`єкту нерухомого майна - бази відпочинку за вищезазначеною адресою.

Рішенням виконкому Сичавської сільської ради від 31.03.2008 № 20 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та надання їм юридичних адрес» внесені зміни до адреси бази відпочинку суб`єкта підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 , шляхом зміни адреси на наступну адресу: АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції було зазначено, що у даній справі виникла ситуація, за якої на земельну ділянку(фактично за однією й тією ж адресою) претендують дві особи.

Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем було надано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НЖ № 706841 від 12.12.2008, виданий суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 , який на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 12.04.2007 у справі № 21/96-07-2653 є власником земельної ділянки площею 1,316 га, у межах згідно з планом, розташованої на території Сичавської сільської ради, а саме 54-й км автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 3, цільове призначення (використання) земельної ділянки: експлуатація та обслуговування існуючої бази відпочинку.

В свою чергу, суд першої інстанції звернув увагу позивача на те, що вищезазначений Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 , а не позивачу по справі, як фізичній особі.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що третій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на дві земельні ділянки, які не сформовані та відомості щодо них в Державному реєстрі відсутні, а також згідно відомостей управління Держгеокадастру в Одеській області зазначені земельні ділянки відносяться до земель державної власності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тож суди попередніх інстанцій мали з`ясувати зокрема, чи було оскаржуване рішення відповідача прийняте, зокрема, у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури.

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Пунктами а, в, г частини 1 статті 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Пунктом «а» частини другої статті 92 ЗК України передбачено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення, здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини третьої статті 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на підставі поданого третьою особою клопотання з доданими документами, відповідачем було прийнято оскаржуване позивачем рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що норми ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у користування і забороняють вимагати додаткові матеріали та документи, крім тих, що передбачені чинним законодавством.

Водночас, суд звертає увагу, що прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про надання дозволу на розробку землеустрою не повинно порушувати вже існуючого права власності.

Так відповідач, як розпорядник землями державної власності, в межах, визначених ЗК України, повинен володіти інформацією щодо наявності або відсутності іншого права власності на земельні ділянки.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів в порядку цивільного судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 727/10968/17 (провадження № 11-524апп18), 3 квітня 2019 року у справі № 727/1002/17 (провадження № 11-1492апп18), від 21 серпня 2019 року у справі № 305/216/18 (провадження № 11-193апп19).

Проте, суди першої та апеляційної інстанції не встановили в повному обсязі фактичні обставини, не надали належну оцінку державному акту на право власності на земельну ділянку НЖ № 706841 від 12.12.2008, в свою чергу, відсутність в матеріалах справи рішення Господарського суду Одеської області від 12 квітня 2007 року у справі № 21/96-07-2635, на підставі якого його видано, позбавляє можливості встановити, які обставини стали підставою для передачі земельної ділянки площею 1,316 га позивачу та чи є наданий державний акт документом, який підтверджує право власності.

Водночас в контексті зміни адреси земельної ділянки після розгляду справи судом першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено чи про одну й ту ж саму земельну ділянку йдеться в оскаржуваному розпорядженні та в акті про право власності на земельну ділянку.

З урахуванням вимог статей 242, 341 КАС України зазначені недоліки унеможливили встановлення фактичних обставин справи, надання їм правової оцінки, у тому числі, щодо дотримання судами попередніх інстанцій предметної юрисдикції при вирішенні даного спору з урахуванням суб`єктного складу.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 826/240/16.

Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

В свою чергу, не заслуговує до уваги посилання позивача на відсутність в матеріалах справи доказів на представництво адвоката третьої особи в суді апеляційної інстанції, оскільки до відзиву на апеляційну скаргу було додано ордер серія КВ №413267 від 13.05.2019, в якому зазначено назву органу, у якому надається правова допомога, а саме «П`ятий апеляційний адміністративний суд».

Згідно частини другої статі 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, надавати оцінку про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Частиною 2 статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі №420/5446/18 підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі №420/5446/18 - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

В.М. Кравчук

І.В. Саприкіна