Справа № 400/452/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/452/19
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі - ГУ ДФС у Миколаївській області), в якому просила скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 р. №Ф-69060-17.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачка зазначила, що оскаржувана вимога прийнята контролюючим органом без урахування того, що з 2006 р. вона не здійснює підприємницьку діяльність, у зв`язку з чим подала до податкового органу заяву про зняття її з обліку. Також, позивачка пояснила, що вона, з вказаного періоду, не отримує доходу, а це свідчить про відсутності бази для нарахування ЄСВ.

Окрім того, на думку ОСОБА_1 , про протиправність рішення суб`єкта владних повноважень, свідчить порушення порядку та строків його прийняття, встановлених п. 3 р. VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 20.04.2015 року №449.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що фактичне не здійснення підприємницької діяльності, не отримання прибутку та не подання до органу доходів і зборів звітності, не позбавляє особу статусу фізичної особи-підприємця. З 01.01.2017 року позивач як фізична особа підприємець мав сплачувати єдиний внесок, незалежно від отриманого доходу (прибутку) у звітному кварталі, або окремому місяці звітного кварталу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи, на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків фактичним обставинам, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував, що матеріали справи не містять розрахунку встановленої за позивачем недоїмки. На думку апелянта, суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для правильно вирішення справи, а саме не задовольнив її клопотання про витребування її особової справи, дані якої, могли підтвердити припинення підприємницької діяльності з початку 2007 р.

Наступним порушенням, є ненадання судом правової оцінки її доводам щодо порушення контролюючим органом порядку та строків надсилання податкових вимог, встановлених п. 3 р. VI Інструкції, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 20.04.2015 року №449.

ГУ ДФС у Миколаївській області не скористалось своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами, на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 р. від ГУ ДФС у Миколаївській області були витребувані докази щодо наявності підстав та правильності нарахування ЄСВ.

На вимогу суду, контролюючий орган письмові пояснення, а також документи про:

реєстрацію позивачки як фізичної особи підприємця;

проведення державної реєстрації припинення та зняття з обліку платника податків;

реєстрацію як платника ЄСВ;

копію інтегрованої картки платника;

розрахунок сум заборгованості з ЄСВ.

З наведених документів встановлено, що 25.11.2003р. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця.

02.03.2010 р. позивачка була зареєстрована платником ЄСВ.

Згідно даних інтегрованої картки платника, станом на 31.10.2018р. за ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість із сплати єдиного внеску на суму 15 819,54 грн.

Відповідно до розрахунку сум заборгованості з ЄСВ, заборгованість складається з наступних періодів: за 2017 р. позивачу нараховано 8 448,00 грн. за I, II та III квартал 2018 р. нараховано 7 371,54 грн., загальна сума, яких складає 15 819,54 грн.

13 листопада 2018 р. ГУ ДФС у Миколаївській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-69060-17, яким позивачу визначено грошове зобов`язання із сплати єдиного внеску на суму 15 819,54 грн.

21 грудня 2018 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Пунктом 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ) встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VІ передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 2 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI встановлено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року).

За приписами ч.5 ст.8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Аналіз наведених вище положень Закону №2464-VI свідчить, що з 2017 року фізичні особи - підприємці, в тому числі і ті, які не одержували доходів, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, мінімальний розмір якого, з 1 січня 2017 року, становить 704 грн. на місяць (22% від 3200 грн.), а з 2018 року 819,06 грн. на місяць (22% від 3 723 грн.).

Колегія суддів підкреслює, що такі нововведення законодавець передбачив саме з 1 січня 2017 року, адже до цього періоду, підприємці, які не отримували доходи у звітному місяці, мали право не сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20.04.2015 року №449 (далі - Порядок №449) та ст.25 Закону 2464-VI визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Враховуючи, що позивач у 2017-2018 роках був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з ЄДР, з 01 січня 2017 року в неї виник обов`язок щодо сплати єдиного внеску, навіть у разі не отримання доходу.

Відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Ураховуючи, що запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача внесено до реєстру 21 грудня 2018 р., то саме з цієї дати позивач не повинен сплачувати єдиний внесок.

Довід апелянта, що приписами ч.4 ст. 5 Закону №2464 для ФОП не визначено моменту виникнення обов`язків сплати ЄСВ, на думку суду не має правового значення, оскільки державна реєстрація позивачки, а також початок провадження її діяльності почався задовго до появи норм, які встановлюють, що обв`язки платників єдиного внеску виникають або з дня їх державної реєстрації, або з початку провадження відповідної діяльності.

Резюмуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою, відповідно до ст. 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що оскарження рішення апеляційного суду можливо лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 31.10.2019 року.