Справа № 320/4499/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року № 320/4499/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії щодо прийняття рішення Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 22.07.2019 № 167 про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати вказане рішення;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області переглянути заяву від 19.02.2019 громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі наявних в матеріалах справи документів, врахувавши мотивувальну частину судового рішення в даній справі;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україні посилаючись на те, що в ході розгляду справи щодо надання дозволу на імміграцію, надійшов лист від Іванківського ВП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не проживає за адресою, вказаною у заяві. Таким чином, на думку відповідача, позивач зазначив свідомо неправдиві відомості, а тому, прийняв рішення від 22.07.2019 року № 167 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», яким позивачу відмовив у наданні дозволу на імміграцію.

Відповідач проти позову заперечив із посиланням на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству. Поянив, що оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну з підстав свідомого надання неправдивих відомостей. Так, за результатами аналізу отриманої від Іванківського ВП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області інформації встановлено, що позивач не проживає та ніколи не проживав за адресою, яку зазначив у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну. З цих підстав, відповідач вважає свій висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну правомірним.

Ухвалою суду від 27.08.2019 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

У судове засідання, призначене на 08.10.2019, прибули представник позивача та представник відповідача. Під час судового засідання, враховуючи думку сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Казахстан (паспорт № НОМЕР_1 , виданий 30.05.2018 Державним Департаментом США, терміном дії до 29.05.2028), є громадянином США.

10 січня 2019 року позивач прибув на територію України, перетнувши державний кордон через КПП «Бориспіль».

Судом встановлено, що 19.02.2019 позивач звернувся до Іванківського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві у Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну напідставі пункту третього частини третьої статті 4 Закону України «Про Імміграцію».

За результатами розгляду заяви, 22.07.2019 відповідачем прийнято рішення №167 про відмову у наданні дозволу на імміграцію вказаному громадянину США.

В основу такого висновку міграційного органу покладено отриману відповідь на запит ЦМУ ДМС від працівників Іванківського відділення поліції Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області, згідно якої, за зазначеною у заяві про надання дозволу на імміграцію адресою, позивач не проживає і не проживав. Також, у відповіді зазначено, що Іванківський ВП заперечує проти позитивного вирішення питання щодо надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Вважаючи вказане рішення незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У розумінні положень статті 1 Закону №2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п. 1 ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.

Так, згідно зі статтею 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

З аналізу наведених норм права убачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області про зазначення ОСОБА_1 у поданій 22.07.2019 заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі відповіді Іванківського відділення поліції Вишгородського відділу поліції від 06.05.2019, наданої на запит відповідача. Зокрема, у тексті цього листа зазначено, що позивач за зазначеною адресою не проживає і не проживав. Місцевим жителям невідомий.

За змістом норм статті 69, частини першої статті 73, частини першої статті 75, статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У контексті наведених процесуальних норм, суд формує висновку, що отримані відповідачем від органу поліції матеріали (рапорт) у відповідь на офіційний запит містять відомості, що є підставою для висновку про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України.

Суд зазначає, що на підтвердження доказів проживання за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем до органів міграційної служби було надано виключно копію нотаріально завіреної зави від 18.02.2019 про надання гр. ОСОБА_4 згоди на постійне проживання ОСОБА_1 на житловій площі, розташованій за вказаною вище адресою.

Дослідивши та проаналізувавши зміст наданих позивачем документів суд вважає, що вони не підтверджують відомості про фактичне проживання позивача за вказаною адресою у період з моменту подання заяви про надання дозволу на імміграцію до моменту прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Водночас, інших документальних доказів на підтвердження обставин фактичного проживання позивача за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 , як то: доказів отримання кореспонденції за зазначеною адресою на ім`я ОСОБА_1 , довідки з місцевої житлово-експлуатаційної контори (об`єднання співвласників багатоповерхового будинку) про проживання за адресою, позивач до суду не подав, як і письмових пояснень про причини відсутності у нього таких документів.

При цьому, матеріали справи містять довідку, видану Жміївською сільською радою 24.07.2019 №457, згідно якої, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає та не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, надані позивачем документальні докази не спростовують обставини, наведені у рішенні Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 22.07.2019 року № 167. А тому, суд приходить до висновку, що у відповідача були правові підстави для прийняття рішення від 13.07.2018 №143245 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сполучених Штатів Америки - ОСОБА_1 .

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість дій відповідача, а відтак, позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.