Справа № 120/2877/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 р. Справа № 120/2877/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Михайловського М.В.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача Вербицької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

06.09.2019 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування відмов відповідача від 15.08.2019 за № Н-13516/0-2954/0/95-19, від 07.08.2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 25.08.2019 за № І-14301/0-3090/0/95-19 у наданні позивачам дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивачів про надання таких дозволів.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачі звернулись до відповідача з клопотаннями про надання їм дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, орієнтовною площею 2,0 га. Проте відповідач відмовив у цьому листами, посилаючись на те, що зазначені на графічних матеріалах земельні ділянки включені до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. З вказаними відмовами позивачі не погоджуються та вважають їх такими, що надані з непередбачених законом підстав.

Ухвалою суду від 11.09.2019 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

04.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 59 від 07.06.2018 земельні ділянки, щодо яких позивачами подано клопотання, входять до масиву, який включено до переліку земель сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. Відтак, враховуючи положення ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України, такі земельні ділянки не можуть відчужуватися або надаватися у користування до завершення торгів.

Ухвалою суду від 24.10.2019 прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову, згідно з якою позивачі просять суд:

- визнати протиправними відмови відповідача від 15.08.2019 за № Н-13516/0-2954/0/95-19, від 07.08.2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 25.08.2019 за № І-14301/0-3090/0/95-19 у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяви позивачів про надання таких дозволів та прийняти управлінське рішення у формі наказу.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві. Додатково зазначив, що до переліку земельних ділянок, що виставляються на земельні торги, може бути включено лише сформовану земельну ділянку. Натомість наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 59 від 07.06.2018, на який посилається відповідач, до переліку земельних ділянок включено земельну ділянку на території Нападівської сільської ради площею 8,0 га без кадастрового номера. При вирішенні справи представник позивача також просить суд врахувати практику Верховного Суду, зокрема Великої Палати, згідно з якою відмова Головного управління Держгеокадастру у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою має бути виключно у формі наказу, а не листа.

В судовому засіданні представник відповідача позов заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Вважає правомірною відмову у наданні позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки бажані земельні ділянки були включені до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. Просить суд врахувати, що підготовка лотів до проведення земельних торгів включає, зокрема, виготовлення, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якщо межі земельної ділянки не встановлені в натурі (на місцевості). Тому зазначення у переліку кадастрового номера земельної ділянки не є обов`язковим.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив, що 16, 17 та 24 липня 2019 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до відповідача з клопотаннями про надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Листами Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.08.2019 за № Н-13516/0-2954/0/95-19, від 07.08.2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 25.08.2019 за № І-14301/0-3090/0/95-19 позивачам відмовлено у наданні вказаного дозволу. В листах зазначено, що зображена на графічних матеріалах земельна ділянка згідно з наказом № 59 від 07.06.2018 включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. Відтак в силу вимог ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України такі земельні ділянки не можуть відчужуватись, передаватись в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Позивачі з відмовою відповідача не погоджуються, вважають її протиправною, а тому звернулися до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає та реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Так, відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Як видно з матеріалів справи, позивачі вирішили скористатися своїм законним правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та з цією метою звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області орієнтовною площею 2,0 га.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Під час розгляду справи відповідач не заперечив, що саме до його повноважень належить розгляд питання про надання чи відмову у наданні позивачці вищевказаного дозволу. Відтак цю обставину суд вважає безспірною.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмовляючи у наданні позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач посилається на те, що згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 59 від 07.06.2018 спірні земельні ділянки включені до переліку тих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. Відтак щодо них не може надаватися дозвіл на розроблення проекту землеустрою з метою передачі у власність громадянам.

Водночас суд наголошує, що вичерпний перелік випадків, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначено у частині сьомій статті 118 ЗК України, і підстави, якими керувався відповідач, відмовляючи позивачам, до них не належать. Зокрема, у наданих відповідачем відмовах не вказано, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажають отримати позивачі, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Окрім того, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 136 ЗК України організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Отже, законодавцем чітко визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів. Тож визначальним є факт включення земельної ділянки до переліку земель, які виставлені на земельні торги, в порядку, визначеному законом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд (постанова від 29.05.2019 у справі № 2040/7204/18).

Таким чином, у відповідному переліку має бути обов`язково зазначено кадастровий номер земельної ділянки та її площа.

При цьому суд зауважує, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Пунктом 26 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок № 1051), визначено, що ідентифікатором земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є її кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки не відображає її приналежність до будь-якої адміністративно-територіальної одиниці в межах державного кордону.

Відповідно до пунктів 27, 29 Порядку № 1051 обліковим номером об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється об`єкту Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) під час внесення відомостей про нього до Державного земельного кадастру і зберігається за ним протягом усього часу існування.

Обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру присвоюється з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Інформація про облікові номери об`єктів Державного земельного кадастру зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) складається з таких структурних елементів:

КГО : ВОК : ПНО,

де КГО - тризначне число, яке є кодом групи об`єктів Державного земельного кадастру (крім земельних ділянок) згідно з додатком 2;

ВОК - шестизначне число, яке є позначенням виду об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) певної групи згідно з додатками 1, 3-6;

Значення ВОК для масиву земель сільськогосподарського призначення встановлюється з урахуванням номера поля (за наявності), визначеного у відповідних проектах формування території і встановлення меж сільських, селищних рад;

ПНО - десятизначне число, яке є порядковим номером об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельних ділянок) (максимальна кількість об`єктів Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) з однаковим кодом та позначенням виду становить ), а для відомостей про межі адміністративно-територіальних одиниць порядковий номер об`єкта Державного земельного кадастру відповідає коду Класифікатора об`єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-97.

Структурні елементи облікового номера об`єкта Державного земельного кадастру (крім земельної ділянки) відокремлюються один від одного двокрапкою.

Кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

У разі поділу чи об`єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки складається з таких структурних елементів:

НКЗ : НКК : НЗД,

де НКЗ - номер кадастрової зони, який визначається згідно з пунктом 34 цього Порядку;

НКК - номер кадастрового кварталу, який визначається згідно з пунктом 34 цього Порядку;

НЗД - чотиризначний номер земельної ділянки в межах кадастрового кварталу (максимальна кількість земельних ділянок у межах кадастрового кварталу становить 9999).

Структурні елементи кадастрового номера земельної ділянки відокремлюються один від одного двокрапкою.

Структурні елементи кадастрового номера земельної ділянки визначаються на підставі:

індексної кадастрової карти (плану);

даних, що містяться у Державному земельному кадастрі;

відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки, зазначених у документації із землеустрою та відповідному електронному документі.

Отже, у разі якщо земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, така земельна ділянка вважається сформованою. Відповідно, у разі прийняття рішення щодо включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами, серед іншого, в переліку обов`язково має бути зазначено кадастровий номер та площа земельної ділянки, а також умови її продажу.

Поряд з цим, як видно з наданого суду наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 59 від 07.06.2018, в переліку земельних ділянок значиться земельна ділянка площею 8,0 га, розташована на території Нападівської сільської ради, з номером кадастрового кварталу :04:000, тобто не сформована земельна ділянка.

Водночас суд критично оцінює доводи відповідача про те, що присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці здійснюється вже після її включення до переліку. За своїм змістом положення абз. 2 ч. 1 ст. 136 ЗК України є імперативними та однозначно вказують на те, що кадастровий номер обов`язково має зазначатися у переліку земельних ділянок, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Тобто законом передбачено включення до переліку саме лотів, що свідчить про завершення процедури підготовки лотів до торгів.

Відтак суд доходить висновку, що відповідачем не доведено тієї обставини, що на час надання оспорюваних відмов земельні ділянки, щодо яких позивачами було подано клопотання, у визначеному законом порядку були виставлені на земельні торги.

Таким чином, підстави для відмови у наданні позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Отже, відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладені у формі листів від 15.08.2019 за № Н-13516/0-2954/0/95-19, від 07.08.2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 25.08.2019 за № І-14301/0-3090/0/95-19, у наданні позивачам вказаного дозволу визнаються судом протиправними. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, позивачі просять суд захистити їх порушені права та інтереси шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, та прийняти управлінське рішення у формі наказу.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Норму аналогічного змісту закріплено також у пункті 11 частини другої статті 245 КАС України.

Таким чином, з огляду на предмет спору та обставини справи, позовні вимоги щодо покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання позивачів про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою узгоджуються з повноваженнями суду при вирішенні справи по суті, а прийняття судом такого рішення забезпечуватиме ефективний захист прав та інтересів позивачів, порушених незаконними відмовами відповідачів.

Позивачі також просять суд зобов`язати відповідача прийняти управлінське рішення у формі наказу за результатами повторного розгляду їх клопотання.

Суд вважає зазначені позовні вимоги обґрунтованими і такими, що відповідають чинному законодавству.

Так, надання дозволу на розроблення проекту земелустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з обов`язкових етапів у процедурі безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок державної або комунальної власності.

Як вже зазначалось, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у місячний строк розглядає клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, при вирішенні питання про надання або відмову у наданні вказаного дозволу відповідач здійснює владно-управлінські функції на підставі закону та від імені держави вирішує питання щодо передачі земельних ділянок у власність або користування громадянам.

Тобто відповідне рішення є актом організаційно-розпорядчого характеру, що видається органом державної влади в процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України та спрямований на їх реалізацію.

Відтак за своєю юридичною природою рішення про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що приймається відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, має відповідати формі розпорядчого документа.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі - Положення № 333) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Крім того, згідно з п. 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої наказом Держгеокадастру від 15.10.2015 № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

При цьому пунктом 123 Типової інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.

Отже, положеннями вказаних нормативно-правових актів передбачено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру має видаватися відповідний наказ. Водночас листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Відтак рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим правовим актом індивідуальної дії у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Аналогічна правова позиція викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема від 14.08.2019 у справі № 480/4298/18, від 16.05.2019 у справі № 812/1312/18, від 06.06.2019 у справі № 812/922/16, від 10.10.2019 у справі № 814/1959/17.

Щонайголовніше, такої позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, про свідчать висновки, наведені у постанові від 28.11.2018 під час розгляду справи № 820/4219/17.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, в силу якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім того, в силу вимог ч. 5 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що за результатами розгляду клопотання позивачів про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідач повинен прийняти відповідне управлінське рішення у формі наказу.

На це додатково вказує той факт, що в аналогічних правовідносинах, але щодо інших заявників, відповідач діяв саме у такий спосіб. Зокрема, аналіз тих справ, що перебували в провадженні суду під головуванням судді Сала П.І. та стосувалися оскарження громадянами відмови у наданні відповідного дозволу засвідчує, що Головне управління Держгеокадастр у Вінницькій області надавало такі відмови саме шляхом прийняття наказу. Це, наприклад, накази за № 2-6784/15-19-СГ від 08.05.2019, № 2-6781/15-19-СГ від 08.05.2019, № 2-7055/15-19-СГ від 11.05.2019, № 2-7212/15-19-СГ від 13.05.2019, № 2-8685/15-19-СГ від 29.05.2019, № 2-12010/15-19-СГ тощо.

Наведене, по-перше, вказує на неоднаковий підхід суб`єкта владних повноважень до вирішення ідентичних питань і, по-друге, спростовує доводи відповідача про те, що з приводу відмови у наданні дозволу він не повинен оформляти наказ.

Загалом, такий вибірковий підхід відповідача до способу реалізації своїх владних управлінських функцій свідчить про недотримання таких критеріїв поведінки суб`єкта владних повноважень як неупередженість, добросовісність, забезпечення принципу рівності усіх перед законом (п. 4, 5, 7 ч. 2 ст. 2 КАС України).

В цьому контексті суд враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу «належного урядування» в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, відповідач довільно трактує визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відмовив позивачам у наданні такого дозволу з непередбачених законом підстав.

До того ж відповідач не діяв у належний, чіткий та якомога послідовніший спосіб. Про це свідчить та обставина, що свою відмову щодо позивачам відповідач оформив листами, тоді як в інших випадках приймає рішення у формі наказу. Крім того, зазначені відповідачем причини для відмови у наданні позивачам дозволу не ґрунтуються на вимогах закону, а невиконання відповідачем законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми та вмотивованості акта індивідуальної дії вказує на протиправність дій відповідача.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачами, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити, а саме: визнати протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладені у формі листів від 07.08.2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 15.08.2019 за № Н-13516/0-2954/0/95-19 та від 25.08.2019 за № І-14301/0-3090/0/95-19, у задоволенні клопотання, відповідно, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, зобов`язати відповідача повторно розглянути вказані клопотання позивачів та за результатами їх розгляду прийняти рішення у формі наказу відповідно до положень ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а обставини справи не вказують на необхідність встановлення судового контролю за виконанням прийнятого судом рішення в зобов`язальній частині, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення у відповідності до ст. 382 КАС України, про що просять позивачі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку із задоволенням позову, сплачений позивачкою ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Водночас інші позивачі звільнені від сплати судового збору, як особи, які мають статус учасника бойових дій, а тому відповідних витрат не понесли.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладені у формі листів від 07 серпня 2019 за № К-13837/0-2810/0/95-19, від 15 серпня 2019 року за № Н-13516/0-2954/0/95-19 та від 25 серпня 2019 року за № І-14301/0-3090/0/95-19, у задоволенні клопотання, відповідно, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, та за результатами розгляду такого клопотання прийняти рішення у формі наказу відповідно до положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Стягнути на користь ОСОБА_2 сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження юридичної особи: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

3) позивач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 );

4) представник позивачів: адвокат Путілін Євген Вікторович (адреса для листування: вул. Магістратська, 3/2, м. Вінниця, 21050);

5) відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повне судове рішення складено 29.10.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович