Справа № 500/1702/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1702/19

23 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кавчак О.І.;

представника позивача - Квятковського Д.В.,

представника відповідача 1, Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, - Валеги Т.П.,

за відсутності представника відповідача 2 - Тернопільської обласної державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника: адвоката Квятковського Дмитра Васильовича, до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації у видачі йому посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1;

- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації встановити йому статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 22.05.2019 року він звернувся до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації зі зверненням про видачу йому посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1. За наслідками розгляду даного звернення, відповідачем прийнято рішення, яке оформлене листом №К-19/2909-УГЛ-060 від 22.05.2018 року, яким фактично відмовлено у видачі посвідчення особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1. Позивач не погоджуючись із таким рішенням Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, звернувся до суду для його оскарження та зобов`язання відповідача встановити позивачу статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати відповідне посвідчення.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд даної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 09.08.2019 року.

09.08.2019 року Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації до суду подано відзив на позовну заяву. Як вбачається зі змісту вказаного відзиву, відповідач зазначає, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (від 28.12.2014 року № 76-VIII), який набрав чинності 01.01.2015 року, було виключено статтю 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю. Таким чином, відповідач стверджує, що з 01.01.2015 року позивач не проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю. При цьому, інвалідність, причинний зв`язок якої визнаний із наслідками Чорнобильською катастрофою, позивачу встановлено з 15.09.2015 року. З огляду на зазначене, відповідач наголошував, що правові підстави для віднесення позивача до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, з числа потерпілих в Чорнобильської катастрофи 4 категорії та видачі відповідного посвідчення - відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судове засідання 09.08.2019 року відкладено на 11.09.2019 року.

11.09.2019 року представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації.

У судовому засіданні 11.09.2019 року судом без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання постановлено ухвалу про залучення в якості співвідповідача Тернопільської обласної державної адміністрації. Розгляд справи відкладено на 01.10.2019 року.

Судове засідання 01.10.2019 року відкладено на 18.10.2019 року, з наданням новому відповідачу строку для подачі відзиву на позовну заяву.

09.10.2019 року від Тернопільської обласної державної адміністрації до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що внаслідок внесення ряду змін до Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою зокрема виключено статтю 2, де встановлювались зони посиленого радіоекологічного контролю, на які проживав позивач. Окрім того, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII, виключено статтю 23 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка передбачала надання відповідних пільг та компенсацій для осіб віднесених до категорії 4. Відтак, підстав для віднесення позивача до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії - відсутні, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити. У відзиві ТОДА заявлено клопотання про розгляд справи без участі її уповноваженого представника.

Судове засідання 18.10.2019 року не проводилось у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. Розгляд справи відкладено на 23.10.2019 року.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, щодо заявлених позовних вимог заперечувала, у їх задоволені просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 01.03.1993 року Тернопільською обласною державною адміністрацією.

Даним посвідченням також встановлюється факт, постійного проживання та праці на території зони посиленого радіоекологічного контролю, станом на 1 січня 1993 року.

Також, згідно з експертним висновком Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії №17774 від 15.07.2015 року та зареєстрованої в ЛРМЕК 13.07.2015 року документації на предмет встановлення причинного зв`язку захворювання, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС встановлено основний діагноз ОСОБА_2 Л ОСОБА_3 : Са ректосигмоїдного кута товстого кишечника pT3NOMO cт II кл. гр ІІ.

Згідно експертного висновку, захворювання позивача - пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до акту огляду МСЕК серії АВ №0506443 від 15.09.2015 року - позивач є інвалідом 2 групи.

Причина інвалідності - захворювання, пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи.

В ході розгляду справи, судом на підставі пояснень обох сторін також встановлено, що позивач неодноразово звертався до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації із запитом про видачу йому посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

При цьому, відповідне звернення позивача відбувалось на Урядову "гарячу" лінію, та у визначеному порядку за наслідками розгляду даного звернення 22.05.2018 року Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації - підготовлено, а заступником голови ОДА (як куратором Департаменту) - підписано лист-відповідь №19/2909-УГЛ-060, згідно якої позивача повідомлено про те, що на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (від 28.12.2014 № 76-VIII) виключено із Закону України «Про правовий режим територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» статті 2 та 23, яким визначались категорії зон радіоактивного забруднення, та компенсації та пільги громадянам, віднесеним до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії. Також у вказаному листі зазначено, що у зв`язку з внесенням до законодавства цих змін, з 01.01.2015 року відсутній факт проживання будь-яких осіб на території зони посиленого радіоекологічного контролю та відповідно, потерпілі від Чорнобильської катастрофи 4 категорії в розумінні вказаного законодавства не мають законодавчо обґрунтованого права на отримання посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Вказані обставини визнані та не заперечувались у судовому засіданні обома сторонами.

Позивач, вважаючи таку відмову відмовою Департаменту соціального захисту населення Тернопільської облдержадміністрації щодо надання йому статусу постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії із видачею відповідного посвідчення, звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає про таке.

Основні засади щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом УРСР від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до статті 9 Закону № 796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Питання віднесення осіб до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи визначенні нормами статей 11, 14 вказаного Закону.

Так, за приписами пункту 4 частини 1 статті 11 Закону № 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до пункту 1, 4 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII особам з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - визначається категорія 1.

До четвертої категорії потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи відносяться особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Судом встановлено, що позивач отримав посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) серії В НОМЕР_2 та відповідний статус 01.03.1993 року.

При цьому, суд зауважує, що вказане посвідчення не було визнано недійним та/або вилучене у позивача.

Відповідно до частин 1-3 статті 65 Закону № 796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 цього Закону, посвідчення підлягає заміні. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Станом на час виникнення спірних правовідносин правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи було врегульовано «Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 зі змінами і доповненнями (далі Порядок № 51).

За визначенням, наведеним у Порядку № 51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 51 Посвідчення видаються інвалідам із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, - на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов`язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Статтею 15 Закону № 796-XII передбачено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Положення статті 15 Закону № 796-XII співвідносяться з приписами пункту 10 Порядку № 51, відповідно до якого посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років посвідчення видаються на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Отже, особи, які станом на 1 січня 1993 року постійно проживали або працювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю понад чотири роки, визнаються потерпілими від Чорнобильської катастрофи та мають право на встановлення пільг і компенсацій, передбачених Законом № 796-XII.

Режим та правове визначення територій радіоактивного забруднення регулюється Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII абзац п`ятий частини другої статті 2 (визначення зони посиленого радіоекологічного контролю) Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», який визначав зони посиленого радіоекологічного контролю, виключено.

Цим же Законом було виключено статтю 2 (Визначення категорії зон радіоактивного забруднених територій) та статтю 23 (Компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вказані зміни до Закону вступили в силу з 01.01.2015 року.

Водночас, судом встановлено, що позивач станом на час встановлення медико-соціальною експертною комісією причинного зв`язку його інвалідності з наслідками аварії на ЧАЕС вже мав статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» право на отримання статусу особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії - 1, пов`язане саме з фактом встановлення причинного зв`язку інвалідності з наслідками аварії на ЧАЕС.

Разом з цим, суд наголошує, що вказані зміни в законодавстві стосуються виключно питання правового режиму відповідної території, яка зазнала радіоактивного забруднення та не відносяться до інших питань, врегульованих законодавчими актами, зокрема, щодо визначення статусу та пільг осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому, суд звертає увагу, що жодних змін у правовому регулюванні статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - не відбулось.

Так, з аналізу приписів вказаних нормативно-правових актів вбачається, що виключення законодавцем з 01.01.2015 року з правового поля зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє особу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки наявність такого статусу пов`язана, зокрема, з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 1 січня 1993 року у цій зоні не менше чотирьох років, в той час як зона посиленого радіоекологічного контролю існувала до 01.01.2015 року.

У свою чергу, зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що достатньою та необхідною правовою підставою для видачі особі посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема категорії 1, є одночасна сукупність таких умов: 1) встановлення цій особі інвалідності та 2) наявність довідки МСЕК про причинно-наслідковий зв`язок настання інвалідності особи із аварією на ЧАЕС.

Верховного Суду у своїй постанові від 11.07.2019 року у справі №360/1740/16-а - виклав аналогічну позицію щодо відсутності зв`язку із виключенням зони радіоекологічного контролю з 01.01.2015 року із Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із правовим регулюванням статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи із Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - викладена .

Таким чином, посилання державних органів на те, що відсутній факт проживання будь-яких осіб з 01.01.2015 року на території зони посиленого радіоекологічного контролю, - взагалі не стосуються спірного права особи на отримання посвідчення постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС.

Водночас, судом з`ясовано, що доводи, викладені у листі від 22.05.2018 року №19/2909-УГЛ-060, підготовленому Департаментом та підписаному заступником голови ОДА, - не узгоджуються із вищенаведеними вимогами законодавства.

Поряд з цим, як встановлено судом - позивач, ОСОБА_1 - має всі юридичні підстави, передбачені діючим законодавством, на встановлення йому у визначеному законом порядку статусу особи, постраждалої внаслідок аварії на ЧАЕС категорії 1, з подальшою видачею відповідного посвідчення.

При цьому, суд також зазначає, що і час встановлення медико-соціальною експертною комісією причинного зв`язку інвалідності позивача з наслідками аварії на ЧАЕС після виключення зони посиленого радіоекологічного контролю у липні 2015 року (у той час ОСОБА_1 вже мав статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, про що видане відповідне посвідчення, яке недійним не визнане та у позивача - не вилучене), - жодним чином не ставить у залежність можливість встановлення позивачу відповідного статусу постраждалого категорії 1, - оскільки жодним чином не позбавляє позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, та жодним чином спростовує ані взаємозв`язку хвороби позивача з наслідками аварії на ЧАЕС - як законодавчо визначеної підстави для встановлення статусу постраждалого категорії 1, ані відсутності у нього статусу особи, яка належить до категорії осіб, віднесених у відповідний період до категорії 4, та які отримали право на віднесення до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи до категорії 1.

Разом з цим, суд зазначає, що вимога позивача про визнання протиправною відмови Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації у видачі посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, - є безпідставною та задоволенню не підлягає, з огляду на наступні обставини.

Як видно із матеріалів справи, встановлено в ході судового розгляду та визнано сторонами, - дана відмова (лист від 22.05.2018 року №19/2909-УГЛ-060) Департаментом був лише підготовлений, а підписаний - заступником голови Тернопільської обласної державної адміністрації.

Таким чином, у даному випадку Департамент соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації таку відмову позивачу - не надавав, а відтак, підстави визнавати її протиправною відмову Департаменту, якої не існує, - відсутні.

Разом з тим, питання щодо оскарження такої відмови, за підписом заступника голови Тернопільської обласної державної адміністрації, позивачем у судових засіданнях не порушувалось, і відповідно, судом в межах заявлених вимог не розглядалось.

У свою чергу, щодо позовної вимоги про зобов`язання Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, та видати відповідне посвідчення, - то суд зазначає, що відповідно до вимог Закону № 796-ХІІ та Порядку № 51 видача відповідного посвідчення - є виключно дискреційними повноваженнями Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, і вирішення даного питання можливе при дотриманні ряду умов, зокрема, видачі відповідного посвідчення - передує встановлення відповідного статусу.

На вказану обставину щодо повноважень Департаменту звертала увагу і представник відповідача, присутня у судовому засіданні,

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Поряд з цим, завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого розгляду адміністративних справ.

Отже, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Водночас, суд враховує, що єдина обставина та підстава, яка на думку відповідачів, унеможливлює встановлення Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_4 Євгеновичу статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії з видачею відповідного посвідчення, - в силу вищенаведених приписів чинного законодавства - відсутня.

В той же час, судом на наслідками розгляду даної справи не встановлено і будь-яких інших перешкод для встановлення позивачу такого статусу та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до пункту 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При цьому, частиною 4 наведеної статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v.Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02), п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; а винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Разом із цим, суд враховує, що Європейським судом з прав людини у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року по справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" вказано про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, приписами статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 по справі №1-12/2003).

У свою чергу, приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи положення Конституції України та практику Європейського суду з прав людини, враховуючи встановлення судом відсутності тих обставин, на які посилаються відповідачі як на обставини, які, на їх думку, унеможливлюють встановлення Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_4 Євгеновичу статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії з видачею відповідного посвідчення, - з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, - суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Департамент соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, як суб`єкта, до повноважень якого належить розгляд таких питань, - у визначеному законом порядку вирішити питання про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення, - з врахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Необхідність здійснення правосуддя саме на підставі принципу верховенства права (а не законності) закріплена також в статті 129 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, у яких обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не надано суду належних та переконливих доказів, які б в повній мірі спростовували твердження позивача, а відтак, не доведено відсутності у позивача права на отримання статусу особи, постраждалої від Чорнобильської катастрофи категорії 1 за умови наявності причинного зв`язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою після 01.01.2015 року.

У свою чергу, на підставі наявних у справі доказів та встановлених в ході судового розгляду справи обставин, позивачем доведено його законне право на встановлення такого статусу особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії , з отриманням відповідного посвідчення.

Решта доводів сторін та посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду як на підставу для відмови в задоволенні позову, - на висновки суду, в силу імперативних приписів чинного законодавства, які є обов`язковими для врахування при вирішенні питання про наявність у позивача права на встановлення статусу особи постраждалої наслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення, - не впливають.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Департаменту вчинити відповідні дії у наведений вище спосіб.

Відповідно до частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України у рішенні суд також вирішує питання щодо судових витрат.

З урахуванням частини третьої статті 139 при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та не сплачував його при зверненні до суду, судовий збір на користь позивача стягненню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації вирішити питання про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення, з врахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Реквізити учасників справи:

- ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 ),

- Департамент соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації (адреса: вул. М.Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021, );

- Тернопільська обласна державна адміністрація (адреса: вул. М.Грушевського, 8, м.Тернопіль, 46021, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.