Справа № 826/13758/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 жовтня 2019 року № 826/13758/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представника позивача - Нізола Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик»
до третя особа:Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Приватне підприємство «Орім»
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» (далі - позивач/ ТОВ «Баядера Логістик») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31.03.2016 №/3219/10/28-03-39-35871504, №/3223/10/28-03-39-35871504.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2017 у справі №826/13758/16 в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року, задоволено; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року скасовано. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби від 31.03.2016 р. № /3219/10/28-03-39-35871504 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість, код платежу 14060100, на суму 909 700 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням - 727 760 грн., за штрафними санкціями - 181 940 грн., від 31.03.2016 р. № /3223/10/28-03-39-35871504, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 1 329 607 грн.

Постановою Верховного Суду від 28.05.2019 у справі №826/13758/16 касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС задоволено частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року у справі №826/13758/16 скасовано. Справу №826/13758/16 направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Також, в постанові від 28.05.2019 у справі №826/13758/16 Верховний Суд задоволено клопотання Офісу великих платників Державної фіскальної служби про заміну первісного відповідача, а саме Спеціалізовану державну податкову інспекцію з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС на належного відповідача - Офіс великих платників податків ДФС.

В постанові від 28.05.2019 Верховний Суд зазначив відсутність, не дослідження судами попередніх інстанцій частини доказів, які долучені до матеріалів справи та невідповідність долучених до матеріалів справи світлокопій первинних документів встановленим процесуальним законом вимогам доводить порушення норм процесуального права, яке унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки погодити доводи позивача погоджені судом апеляційної інстанції про наявність або висновки суду першої інстанції про відсутність у позивача відповідних первинних документів як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не вбачається можливим.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.07.2019 прийнято до розгляду справу № 826/13758/16 в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання у справі. Витребувано від позивача: засвідчені копії документів, на підставі яких позивачем було віднесено до складу витрат суми, сплачені контрагентам, а суми ПДВ, - до податкового кредиту; документи, на підставі яких позивачем було використано в господарській діяльності отримане від контрагентів (зберігання, продаж, використання); письмові пояснення керівника та відповідальних осіб позивача щодо осіб, які представляли контрагентів позивача при укладенні угод та виконанні робіт (передачі товарів), засобів комунікації з контрагентами та укладення угод; докази фактичного виконання робіт (передачу товару)- транспортування, зберігання, введення в експлуатацію тощо. Витребувати від відповідача копії податкових декларацій контрагентів позивача, докази визначення їм податкових зобов`язань, копії пояснень посадових осіб, вироків, та інформацію про наявні кримінальні справи, всі документи на підставі яких було прийняте оскаржуване рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.09.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватне підприємство "ОРІМ"; закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Співробітниками Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Баядера Логістик» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП "ОРІМ" за період з 01.11.2014 р. по 30.11.2014 р. та за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р., за результатами якої складено акт від 17.03.2016 р. № 85/28-03-39/35871504 (далі - акт перевірки).

Згідно висновків акту перевірки ТОВ «Баядера Логістик» порушено:

- п.185.1ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.2, п. 198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.1 п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України що призвело до завищення від`ємного значення між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту у розмірі 1329607грн.;

- п.185.1ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.2, п.198.3 п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.1 та п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у сумі 727760грн.

На підставі вказаного акту Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС були прийняті податкові повідомлення-рішення від 31.03.16 р. № /3219/10/28-03-39-35871504 відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість" на 727 760 грн. за основним платежем та на 181 940 грн. за штрафними санкціями та № /3223/10/28-03-39-35871504 відповідно до якого позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 1 329 607 грн., а саме: за декларацією "У" від 27.02.2015 р. за листопад 2014 р. сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, склала 159 301 грн., за декларацією "У" від 30.03.2015 р. за листопад 2014 р. - 167 грн.; за декларацією "У" від 23.06.2015 р. за листопад 2014 р. - 5302 грн.; за декларацією за лютий 2015 р. - 326 147 грн.; за декларацією за березень 2015 р. - 838 690 грн.

Позивач вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся з даним позовом до суду.

Враховуючи постанову Верховного Суду від 28.05.2019 в даній справі, досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

За правилами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Таким чином фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 201.1., 201.4., 201.6. ст. 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п. 201.1. ст. 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 200.1. ст. 200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки щодо порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом - приватним підприємством «Орім».

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом з урахуванням умов спірних правовідносин.

Так, фінансово-господарські операції між ТОВ «Баядера Логістик» та ПП «Орім» ґрунтувались на договорах від 01.10.2014 р. № 326 та від 01.01.2015 р. № 326.

Згідно умов договору від 01.10.2014 р. № 326 контрагент надає позивачу маркетингові послуги: визначення обсягів продажу товарів в торгівельних точках в кількісному виразі; визначення обсягів продажу в торгівельних точках у грошовому виразі, визначення залишків продукції в магазинах; визначення відносної динаміки продажу продукції замовника в торгівельній мережі; визначення середньоденних продажів продукції замовника в торгівельній мережі; визначення середньоденних продажів продукції замовника через одну торгівельну точку; надання інформації за кожною окремою торгівельною точкою: код та найменування магазина, адрес, розмір торгової площі, кількість кас, робочі дні і часи, дата відкриття, всі зміни, пов`язані з відкриттям або закриттям магазинів; проведення кількісного маркетингового дослідження в форматі польового анкетування (закриті, відкриті питання), проведення телефонного опитування респондентів, проведення фокус-груп; проведення моніторингу щодо визначення кількості фейсів товарної позиції в розрізі торгівельних точок; обробка результатів маркетингового дослідження та надання звіту; надання інформації щодо роздрібних цін в роздрібних торгівельних точках; визначення відношення споживачів до видів реклами різних товарних груп; дослідження факторів вибору торгівельних точок для покупки різних груп товарів; дослідження відношення споживачів до найменувань торгівельних марок; дослідження відношення споживачів до упаковки товарів; on-line опитування споживачів на підставі розробленої анкети з фіксованою кількістю питань; CAPI-опитування з використанням анкети з фіксованою кількістю питань.

Крім того, складено додаткову угоду до договору № 326 від 01.10.2014р. відповідно до якого передбачено проведення вказаних досліджень, в залежності від виду, зокрема: день/магазин, день, квартал, місяць, 2 питання/200 респондентів.

Відповідно до умов договору від 01.01.2015 р. № 326 передбачено надання аналогічних послуг, що передбачені у договорі від 01.10.2014. Також між сторонами складалась додаткова угода до договору від 01.01.2015р. № 326.

Договір розірваний та його дія припинена за згодою сторін з 30.04.2015 р.

На підтвердження здійснення господарських операцій позивач надав документи: договори та додаткові угоди, додатки до договорів від 01.11.2014, 01.01.2015, 01.02.2015, 01.03.2015, 01.03.2015, податкові накладні від 17.11.2014 р. № 584 на 786 580 грн. з ПДВ - 131 096,67 грн.; від 18.11.2014 р. № 591 на суму 719 020,00 грн. з ПДВ - 119 836,67 грн.; від 21.11.2014 р. № 619 на суму 538 650 грн. з ПДВ - 89 775,00 грн.; від 28.11.2014 р. № 688 на суму 522 260,00 грн. з ПДВ - 87 043,33 грн.; від 30.11.2014 р. № 774 на суму 361 670,00 грн. з ПДВ - 60 278,33 грн.; платіжні доручення; акти здачі прийняття робіт: від 30.11.2014 р. № 005059 про надання послуг на суму 2 928 180 грн., у т.ч. ПДВ 488 030,00 грн.; акт № 009159 від 31.01.2015р. на суму 2427000грн. у т.ч.ПДВ 404500грн., акт № 024009 від 28.02.2015р. на 1956880грн. у т.ч. ПДВ 326146,67грн., акт № 035102 від 31.03.2015р. на суму 3536030грн. у т.ч.589338,33грн., акт № 035132 від 31.03.2015р. на суму 1496110грн. у т.ч.24935167грн.

Крім того, позивачем на підтвердження виконання умов договорів надано: звіти визначення залишків продукції, визначення об`ємів продажу, звіти відносної динаміки продажу продукції, звіт про проведення фоку-групових досліджень.

На обґрунтування ділової доцільності відповідних взаємовідносин, на підтвердження того, що результати послуг наданих ПП «ОРІМ» використовувалися у господарській діяльності ТОВ «Баядера Логістик» позивачем до матеріалів справи надані наступні докази:

копію витяга з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 04.11.2014 р. №19545288 ( копії додаються), які є підтвердженням того, що основним видом діяльності Позивача є оптова торгівля напоями ( код К13ЕД 46.34);

копію переоформленої ліцензії серія АЕ №259743 на право оптової торгівлі алкогольними напоями , крім сидру та перрі ( без додавання спирту), яка дійсна з 20 грудня 2010 р. до 20 грудня 2015 р. в підтвердження того, що Позивач мас право здійснювати оптову торгівлю алкогольними напоями;

копію Договору поставки №37787 від 01.01.2014 р. між позивачем та ТОВ «АТБ- маркет» з протоколом розбіжностей та специфікацією до договору в підтвердження того, що Позивач поставляє і поставляло в 2014 та 2015 році алкогольну продукцію для ТОВ «АТБ-маркет» і тому маркетингові дослідження, проведені ПП «ОРІМ» в торгівельних точках мережі ТОВ «АТБ-маркет» стосовно споживчого сприйняття такої продукції споживачами, визначення позиціонування продукції, споживчого сприйняття продукції конкурентів, визначення об`ємів продажу такої продукції в певних торгових точках мережі ТОВ «А`ТБ-маркет» в грошовому виразі, визначення відносної динаміки продажу продукції в певних торгових точках мережі ТОВ «АТБ- маркет; визначення залишків продукції в певних торгових точках мережі ТОВ «АТБ- маркет, тощо мають безпосереднє відношення до господарської діяльності ТОВ «Баядера Логістик».

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, приватне підприємство «ОРІМ» зареєстровано 19.08.2014 року, з 20.08.2014 знаходиться на обліку в ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, зареєстровано платником податку на додану вартість з 09.09.2014. Зареєстровані наступні види діяльності за КВЕД-2010: Код КВЕД 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки (основний); Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; Код КВЕД 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; Код КВЕД 73.11 Рекламні агентства.

В наданих поясненнях позивачем зазначено, маркетингові послуги безпосередньо пов`язані і використовувалися в господарській діяльності позивача ( діяльності, спрямованій на реалізацію алкогольної продукції), оскільки маркетингові звіти ПП «ОРІМ», в тому числі звіти про обсяги продажів в кількісному та грошовому виразі надавали можливість побачити відхилення від плану продажів та ефективність маркетингової політики підприємства, аналізувати причини зменшення або збільшення обсягів продажу. При цьому дані звіти надавали можливість здійснити аналіз обсягів продажу конкретного товару (групи товарів) за певний період чи на певну дату, в розрізі окремих магазинів торгівельної мережі чи конкретного магазину, в т.ч. для конкретних регіонів чи міст. Звіти про визначення залишків продукції дозволяли контролювати кількість залишків товарів в магазинах торгівельної мережі з метою ініціювання зміни (збільшення/зменшення) товарних запасів по досліджуваним торгівельним об`єктам для визначення їх оптимального рівня, а про визначення відносної динаміки продажу - для визначення тенденцій попиту на товар, дозволяють аналізувати динаміку продажу як індивідуально по кожному обраному магазину мережі, гак і торгівельних точках мережі, згрупованих по територіальній приналежності. Замовлення маркетингових послуг у ПП «Орім» за вищевказаними договором мало місце також з метою збільшення долі ринку, підвищення лояльності споживачів до товару, позиціонування в мережевому рітейлі товару, який в подальшому реалізовується в торговій мережі ТОВ «АТБ-маркет», яка включає велику кількість магазинів, розташованих на території України. Фокус - групові дослідження па коньячному, винному чи горілчаному ринку , тощо в різних регіонах України, де реалізується продукція Позивача, надають інформацію щодо споживчого сприйняття певної продукції певної торгівельної марки та визначення позиціонування такої продукції. Так само як і результати опитувань, в т. ч. телефонних, споживачів алкогольних напоїв надають інформацію про відношення споживачів до певних алкогольних напоїв певної торгівельної марки, реалізацію яких здійснює Позивач.

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення. Маркетингові послуги належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами па збут. Проведення маркетингових досліджень, зокрема, у торговельних мережах ТОВ «АТБ-маркет» передбачає економічний інтерес у зростанні торгового обороту, оскільки вивчення ринку та просування певного, конкретного товару має переважне економічне значення саме для його постачальника.

Як зазначає позивач, вищевказані послуги слугували збільшенню обсягів продажу товарів та, відповідно, зростанню доходів від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), на підтвердження чого останнім подані до матеріалів справи копії до оборотно-сальдової відомості та податкових декларацій за відповідні періоди.

Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом встановлено, що вказані документи не мають дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.

У свою чергу, висновки контролюючого органу ґрунтуються (за змістом акту перевірки) на результаті аналізу податкової інформації контрагента позивача та контрагентів контрагента позивача.

Ознайомившись із такими доводами контролюючого органу, слід зазначити, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

У той же час, контролюючим органом при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками такої операції, на підстав якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Всупереч вимогам податкового законодавства України, висновки контролюючого органу в спірних правовідносинах базуються на припущеннях по ланцюгу контрагентів контрагента позивача. При цьому, акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність трудових ресурсів, на які посилається відповідач, не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Отже, з наведеного вище вбачається, що податкова інформація про порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Безпідставними є доводи податкового органу про відсутність у контрагентів позивача управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, та іншого майна, які економічно необхідні для виконання таких робіт, з огляду на те, що жодного доказу суду на підтвердження цієї інформації відповідачем не надано, як і не доведено неможливості контрагентів укладати договори в межах своєї господарської діяльності з іншими суб`єктами господарювання з метою виконання зобов`язань перед товариством (позивачем у справі).

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Щодо посилань контролюючого органу на наявність досудового розслідування №0000168, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України).

У ч.1 ст.23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина 2 цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Суд звертає увагу, що на момент розгляду даної справи відсутня інформація щодо закінчення досудового розслідування та наявності вироку суду у кримінальній справі за кримінальними провадженнями відносно позивача, його контрагентів чи їх посадових осіб.

Факт порушення кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №822/551/18, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні.

При цьому, суд відхиляє як нормативно необґрунтовані посилання відповідача на невідповідність наданих позивачем актів наданих послуг, що надані позивачем на виконання вимог укладених договорів з контрагентами, що за твердженням контролюючого органу оформлені з порушеннями, без конкретизації отриманих послуг. На думку суду, відсутність в актах надання послуг зазначених контролюючим органом посилань жодним чином не може свідчити про відсутність господарських операцій, оскільки чинним законодавством не закріплено чіткої форми та змісту акта надання послуг, а відтак, сторони договірних відносин вправі складати акти виконаних послуг на власний розсуд, за умови, що такі документи в повній мірі нададуть можливість ідентифікувати господарську операцію. (аналогічна правова позиція наведена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.10.2016 № К/800/11657/16).

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача з зазначеним вище контрагентом оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами.

Суд враховує, що презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов`язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем з його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби від 31.03.2016 р. № /3219/10/28-03-39-35871504та № /3223/10/28-03-39-35871504 є такими, що підлягають скасуванню.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби від 31.03.2016 р. № /3219/10/28-03-39-35871504та № /3223/10/28-03-39-35871504.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" (, 02088, м.Київ, вулиця Харченка Євгенія, будинок 42) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 36948,57 (тридцять шість тисяч дев`ятсот сорок вісім) гривень 57 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 31.10.2019.

Суддя С.К. Каракашьян