Справа № 460/2999/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8474/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» про визнання протиправною бездіяльності,

суддя(і) у І інстанції Сподарик Н.І. ,

час ухвалення рішення 12 год 22 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 24 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» (далі - ВК № 96) щодо незабезпечення йому належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов утримання відповідно до вимог чинного законодавства країни, яке визначає умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 460/2999/18 позов було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ВК № 96 щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, у період з 18 вересня 2004 року по 08 лютого 2018 року.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримувалися у секторі максимального рівня безпеки ВК № 96 у період з 18 вересня 2004 року по 15 жовтня 2018 року, не відповідали встановленим стандартам як у міжнародному, так і у національному законодавстві. У ході судового розгляду відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним заходів щодо усунення порушень вимог чинного законодавства у частині забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача у вказаний період у ВК № 96.

У апеляційній ВК № 96 просить зазначене судове рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що лист представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 3-706/13-63 від 17 квітня 2013 року, у якому зазначено про виявлені у ході проведеного моніторингового візиту ВК № 96 недоліки, скерований із рекомендаціями до Державної пенітенціарної служби України для вирішення питань щодо рівномірного розміщення у ВК № 96 засуджених дільниці приміщення камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання. Одночасно цим листом рекомендовано Міністерству юстиції України вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки ВК № 96, у якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі, в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності та не стосується безпосередньо позивача. Адміністрації ВК № 96 рекомендовано вжити заходів щодо покращення умов праці засуджених, провести капітальні та поточні ремонти відповідно до визначених законодавством для виробничих об`єктів норм, працю засуджених організувати з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки та виробничої санітарії.

Окрім того, під час моніторингового візиту у 2018 році було відзначено позитивні зрушення з часу візиту у 2013 році та зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов утримання засуджених до тих, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів.

Наполягає на тому, що ВК № 96 не наділена повноваженнями для самостійного вирішення проблем, що виявлені у ході зазначених моніторингових візитів, і зверталася до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України з клопотанням про розгляд питання щодо збільшення норм жилої площі на одного засудженого шляхом проведення поточних ремонтів (демонтажу стін між камерами), об`єднання декількох одномісних камер у двомісні та виділення фінансування для проведення необхідних робіт, що не було враховано судом першої інстанції.

Посилання суду на Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, які є додатком до Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправній колонії середнього рівня безпеки, затвердженого наказом Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 124 від 28 липня 2005 року, вважає безпідставними, оскільки відповідно до статті 18 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК) у виправних колоніях середнього рівня безпеки відбувають покарання жінки, засуджені до довічного позбавлення волі, а чоловіки, засуджені до довічного позбавлення волі, відбувають покарання у виправних колоніях максимальною рівня безпеки.

Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що розміри камер, у яких утримувався позивач, відповідали вимогам діючого кримінально-виконавчого законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ВК № 96 представник позивача ОСОБА_1 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Звертає увагу апеляційного суду на те, що належність житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умовам утримання позивача вимогам чинного законодавства знайшла своє підтвердження у моніторингових звітах моніторингової групи Секретаріату Уповноваженого з прав людини від 04 квітня 2013 року та від 22 серпня 2018 року.

Представник ВК № 96 у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів апелянта. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, з 18 вересня 2004 року відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків ВК № 96 і 16 жовтня 2018 року вибув для подальшого відбування покарання у державну установу «Дрогобицька виправна колонія № 40».

04 квітня 2013 року головним спеціалістом Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області та незалежним представником громадськості Секретаріату Уповноваженого з прав людини було здійснено моніторинговий візит до відповідача, за результатами якого складено звіту, у якому зазначено про виявлені недоліки та рекомендовано:

1) Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у ВК № 96 засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання;

2) вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови в санітарних вузлах, замінити застарілий інвентар, обладнати їх напівавтоматичним зливом води; спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення;

3) забезпечити належне фінансування планових та капітальних ремонтів приміщень ВК № 96, у тому числі заміни застарілого та зношеного обладнання кімнат побачень, інженерних споруд, тепло- та електромереж тощо;

4) організувати та провести перевірку фінансової діяльності ВК № 96 щодо неповного перерахунку особистих коштів засуджених на депозитний рахунок в казначействі;

5) у ВК № 96 привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі;

6) при стимулюванні правослухняної поведінки засуджених виключити випадки зловживання виховною функцією режиму. Переглянути застосування до засуджених дисциплінарних заходів у вигляді поміщення в ПКТ та ДІЗО на відповідність їх тяжкості вчиненого проступку;

7) рекомендовано адміністрації ВК № 96 вжити заходів щодо покращення умов праці засуджених. Провести капітальні та поточні ремонти відповідно до визначених законодавством для виробничих об`єктів норм, працю засуджених організувати з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки та ї санітарії.

22 серпня 2018 року начальником відділу моніторингу дотримання прав людини на належне утримання Департаменту реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, головним спеціалістом відділу права на працю Департаменту моніторингу соціальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, регіональним координатором взаємодії з громадськістю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Рівненській області, представником громадськості здійснено моніторинговий візит ВК № 96, у ході якого виявлено факти порушень прав засуджених, а також недоліки, які призводять до порушення права людини на належні умови тримання, про що складено звіт, у якому рекомендовано Міністерству юстиції України:

1) забезпечити право на приватність засуджених у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками);

2) забезпечити належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації ВК №96;

3) забезпечити норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації ВК №96;

4) провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених з ВК № 96 та вжити заходів щодо недопущення порушення права засуджених на листування;

5) вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки ВК № 96, у якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності;

6) організувати безперервний прийом засудженими препаратів антиретровірусної та замісної підтримувальної терапії, які хворі на ВІЛ/СНІД та перебувають на програмі замісної підтримувальної терапії;

7) вжити заходів щодо приведення трудових договорів із засудженими у відповідність до законодавства про працю з урахуванням особливостей, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України. Забезпечити належні умови тривалості робочого часу та відпочинку засуджених, що працюють у харчоблоці;

8) повідомити до 28 вересня 2018 року Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини, додавши копії матеріалів перевірки та управлінських рішень.

Листом від 02 травня 2019 року № 7989.4/Р-5999.3/19/19.2 представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за результатами розгляду звернень щодо отримання публічної інформації стосовно заходів реагування за фактом виявлених порушень за результатами моніторингового візиту 04 квітня 2013 року та 22 серпня 2018 року до ВК № 96 повідомив позивача, що до Секретаріату Уповноваженого з прав людини не надходило відповіді про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із положеннями статті 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до приписів статті 2 КВК кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписами статті 3 КВК передбачено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Основи правового статусу засуджених регламентовано положеннями статті 7 КВК.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частина 2 статті 7 КВК).

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частина 4 статті 7 КВК).

Приписами частини 2 статті 18 КВК встановлено, що засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях:

мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання - засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності, злочини невеликої та середньої тяжкості, а також особи, переведені з колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом;

мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання - чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості; жінки, засуджені за злочини невеликої та середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі злочини. У виправній колонії цього виду можуть відбувати покарання також засуджені, переведені з виховних колоній у порядку, встановленому статтею 147 цього Кодексу. У секторі середнього рівня безпеки виправної колонії цього виду можуть відбувати покарання також жінки, засуджені до довічного позбавлення волі;

середнього рівня безпеки - жінки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; жінки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк в порядку помилування або амністії; чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за тяжкі та особливо тяжкі злочини; чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, засуджені за вчинення умисного злочину середньої тяжкості в період відбування покарання у виді позбавлення волі; засуджені, переведені з колоній максимального рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом. У секторі максимального рівня безпеки виправної колонії цього виду можуть відбувати покарання також чоловіки, засуджені до довічного позбавлення волі;

максимального рівня безпеки - чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк у порядку помилування або амністії; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини; чоловіки, засуджені за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період відбування покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, переведені з колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 97 КВК регламентовано порядок тримання засуджених до позбавлення волі в дільниці посиленого контролю.

Частиною 2 статті 97 КВК встановлено, що у дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки - у приміщеннях камерного типу.

Відповідно до положень частини 1 статті 115 КВК особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі п`яти квадратних метрів.

Місця відбування покарання у виді довічного позбавлення волі регламентовано статтею 150 КВК.

Засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання:

чоловіки - у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки;

жінки - у секторах середнього рівня безпеки виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання та виправних колоніях середнього рівня безпеки (частина 1 статті 150 КВК).

Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки (частина 2 статті 150 КВК).

Пунктом 15 частини 1 статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон № 2713-IV) передбачено, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

У пункті 5 Положенні про Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)», затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2018 року № 2134/5, передбачено, що виправна колонія відповідно до покладених на неї завдань:

- створює необхідні умови для забезпечення прав та законних інтересів засуджених (підпункт 4 пункту 5 Положення);

- здійснює матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії, відповідно до вимог нормативно-правових актів; створює їм побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни (підпункт 12 пункту 5 Положення);

- розробляє проект кошторису на утримання виправної колонії (підпункт 18 пункту 5 Положення).

Згідно із пунктами 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями [резолюція 663 CI (XXIV) (995-992) ООН від 30.08.1955] всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. У приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Європейськими пенітенціарними (в`язничними) правилами (Рекомендація № R (2006)2 від 12 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав-учасниць), а саме, пунктами 1, 2, 4, встановлено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів.

Відповідно до пункту 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: a. вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b. штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; c. повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

У матеріалах справи наявні докази про те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до органів прокуратури з приводу неналежних умов його тримання у ВК № 96 і за наслідками проведених прокурорських перевірок викладені ним факти були частково підтверджені (а.с. 219-222 т.1).

Окрім того, невідповідність житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ВК № 96, встановленим стандартам як у міжнародному, так і у національному законодавстві було підтверджено за результатами моніторингового візиту до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 04 квітня 2013 року та 22 серпня 2018 року і відповідачем фактично не заперечується.

Відповідно до інформації, наданої Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради з прав людини 03 жовтня 2018 року, станом на 02 жовтня 2018 року до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини відповіді про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини не надходило.

Посилання ВК № 96 на те, що з метою покращення умов відбування покарань засуджених до довічного позбавлення волі було скеровано листи до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України № 30/08/1671 від 12 травня 2017 року, № 30/02/3808 від 12 вересня 2017 року, № 30/02/4971 від 28 листопада 2017 року, № 30/02/5340 від 15 грудня 2017 року, № 30/02/2415 від 04 червня 2018 року, № 30/02/3682 від 30 серпня 2018 року, № 30/02/3940 від 13 вересня 2018 року, № 30/02/4008 від 19 вересня 2018 року, № 30/18/4425 від 22 жовтня 2018року, на думку апеляційного суду, свідчать про фактичне визнання відповідачем неналежного стану житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ВК № 96. При цьому апелянтом не було надано на вимогу апеляційного суду будь-яких доказів отримання таких звернень адресатом. Одночасно апеляційний суд звертає увалу на те, що ОСОБА_1 відбував покарання у секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків ВК № 96 з 18 вересня 2004 року до 15 жовтня 2018 року, а вказані звернення відповідача датовані лише 2017 роком.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (щодо оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним належних заходів щодо усунення порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача в період тримання останнього у ВК № 96.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 460/2999/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 01 листопада 2019 року.