Справа № 520/574/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Котеньов О.Г.

24 жовтня 2019 р.Справа № 520/574/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Калитки О. М. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

Встановила:

21.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача Головного управління ДФС у Харківській області (подалі - ГУ ДФС у харківській області, контролюючий орган) від 08.11.2018 року:

- № -2036, яким позивачу на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, за податковий період 2015 у сумі 7.627,25 грн.;

- № -2036, яким позивачу на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, за податковий період 2016 у сумі 17.257,84 грн.;

- № -2036, яким позивачу на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, за податковий період 2017 у сумі 33.388,80 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішенням ГУ ДФС у Харківській області не згодна, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню з тих підстав, що при визначенні суми податкового зобов`язання за 2015, 2016, 2017 рік відповідачем невірно застосовано ставку податку та безпідставно віднесено належне позивачу нежитлове приміщення до зони - 4, «Будівлі торгівельні, будівлі офісні».

Також позивач зазначає, що рішення міської ради стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте в 2015 та 2017 роках та не може застосовуватись у тих саме роках.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов контролюючий орган вказує, що викладені позивачем доводи не відповідають фактичним обставинами справи, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня інформація стосовно цільового призначення даного об`єкта нерухомості та у зв`язку з тим, що склад, який належить ОСОБА_1 не є «будівлею та складом промисловості», оскільки даний термін має застосовуватися виключно відносно будівель, що експлуатуються промисловими підприємствами різних галузей. Зазначає, що контролюючим органом не могла бути застосована ставка податку як за «будівлі промисловості та склади».

Крім того, відповідач зауважує, що у 2015 році запроваджено податок на майно для об`єктів нежитлової нерухомості та рішенням Харківської міської ради на 26 сесії 6 скликання № 1793/15 від 21.01.2015 року встановлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 та 2016 роки, у зв`язку з чим, контролюючим органом вірно застосовано рішення міської ради.

У відповіді на відзив позивач вказує, що твердження відповідача, викладені у відзиві, не відповідають дійсності, оскільки ГУ ДФС у Харківській області не наведено жодних доказів правомірності віднесення нежитлового приміщення до категорії «Будівлі торгівельні, будівлі офісні». ОСОБА_1 не класифікує зазначене у позові нерухоме майно як будівлю та склад промисловості та не вважає, що даний об`єкт нерухомості не підлягає оподаткуванню як об`єкт промисловості.

Позивач також зазначає, що належне їй приміщення має статус «Склад», що чітко зазначено у технічному паспорті і, а тому повинно оподатковуватись за ставкою податку, яка передбачена для таких об`єктів нерухомості як склади.

У запереченнях на відповідь на відзив ГУ ДФС у Харківській області зазначає, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно інформації, отриманої від Департаменту територіального контролю, та довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта, за гр. ОСОБА_1 значиться: нежитлове приміщення 1-го пов. літ. « 3А-1» адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 1043,4 кв.м., відомості щодо цільового призначення відсутні. Також вказує, що ПК України не містить положень, які б зобов`язували контролюючий орган утриматися від визначення податкових зобов`язань або звільняли б платників податків від сплати податків, у разі прийняття повноваженим органом рішення про зміни будь-яких елементів податків пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року (рішення у повному обсязі складено 02.04.2019 року) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у спосіб, визначений позивачем.

Так, судовим рішенням визнано протиправними і скасовані податкові повідомлення - рішення, прийняті ГУ ДФС у Харківській області, від 08.11.2018 року № -2036, № -2036, -2036.

Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн.

Висновок суду вмотивований тим, що застосування контролюючим органом положень ст. 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, можливо не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року. Аналогічна обставина мала місце при визначенні контролюючим органом податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, оскільки ГУ ДФС у Харківській області застосовано ставки податку, встановлені відповідно до Рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 року № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові».

Крім того, суд зазначив, що відповідачем при визначенні податкового зобов`язання ОСОБА_1 за податковий період 2016 рік неправомірно застосована ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що застосовуються до категорії нежитлових приміщень «Будівлі торгівельні, будівлі офісні».

Відтак, суд визначився, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 08.11.2018 року № -2036, № -2036, № -2036 є протиправними та підлягають скасуванню.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ ДФС у Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1

Аргументує вимоги апеляційної скарги відповідач аналогічними доводами, що наведені ним у відзиві на позов ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ГУ ДФС у Харківській області без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року у справі № 520/574/19, - без змін.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу позивачем фактично вмотивовані позицією, що викладена ним у заявах по суті в суді першої інстанції.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 36162879 від 08.11.2012 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації зареєстровано за ОСОБА_1 на праві власності нежитлове приміщення 1-го пов. № 147-12, площею 1043,4 кв.м. в літ « 3А-1», розташоване за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 43-44/.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 29.10.2012 року та експлікації приміщень до плану поверхів громадського будинку АДРЕСА_1 до нього зазначено, що загальна площа будинку становить 1043,4 кв.м. з них:

Приміщення № 147-12 - «Склад» - загальна площа 1023,9 кв.м.

Приміщення № 147-12 а - «Кімната охорони» - загальна площа 12,4 кв.м

Приміщення № 147-12 б - «Коридор» - загальна площа 7,4 кв.м. /а.с. 45-50/.

Відповідачем ГУ ДФС у Харківській області сформовано:

- податкове повідомлення-рішення № -2036 від 08.11.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до пп. 266.7.2. п. 266.7. ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами (код платежу 18010301) за 2015 рік у сумі 7.627,25 грн;

- податкове повідомлення-рішення № -2036 від 08.11.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до пп. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами (код платежу 18010301) за 2016 рік у сумі 17.257,84 грн;

- податкове повідомлення-рішення № -2036 від 08.11.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до пп. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами (код платежу 18010301) за 2017 рік у сумі 33.388,80 грн. /а.с. 34-36/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Також, у п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з п.п 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, який включає податок на майно (підпункт 10.1.1), що складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно з статті 265 ПК України (у редакції Закону України № 71-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», що діє з 01.01.2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

У відповідності до п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 цього Кодексу (п. 12.5 ст. 12 ПК України).

Відповідно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

З урахуванням тієї обставини, що Рішенням 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 21.01.2015 року № 1793/15 «Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року № 126/11 «Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України» встановлено у 2015 році податок на майно, а також затверджені положення про кожен з них у додатках до вказаного рішення, колегія суддів зазначає, що застосування контролюючим органом положень ст. 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, можливо не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Аналогічна обставина мала місце при визначенні контролюючим органом податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, оскільки ГУ ДФС у Харківській області застосовано ставки податку, встановлені відповідно до Рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 року № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові».

Таким чином, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про відсутність у позивача обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015, 2017 році, та, як наслідок, протиправність податкових повідомлень - рішень ГУ ДФС у Харківській від 08.11.2018 року № -2036, № -2036, якими позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податкові періоди 2015, 2017 рік.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції в іншій його частині, колегія суддів зазначає наступне.

Як установлено судовим розглядом, при визначенні податкового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 08.11.2018 року за № -2036 ГУ ДФС у Харківській області віднесено належне позивачу нежитлове приміщення до зони - 4, «Будівлі торгівельні, будівлі офісні». При віднесенні зазначеного приміщення контролюючий орган обчислив базу оподаткування на підставі даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких відомостей щодо цільового призначення відсутні.

Згідно з пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пп. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд 018-2000 пункту 1252 ДК до «Резервуари, силоси та склади» належать, крім іншого: 1252.5 Склади спеціальні товарні; 1252.6 Холодильники; 1252.7 Складські майданчики; 1252.8 Склади універсальні; 1252.9 Склади та сховища інші.

Будівлі, що використовуються або зареєстровані для декількох призначень повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинне бути визначене таким чином: - обчислюється відсоткове є співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання. Відсоткове співвідношення приміщень чітко дає визначити належне позивачу приміщення як «Склад».

Враховуючи те, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то він може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди.

Колегія суддів зазначає, що ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 822/2624/16.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем при визначенні податкового зобов`язання ОСОБА_1 за податковий період 2016 рік неправомірно застосована ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що застосовуються до категорії нежитлових приміщень «Будівлі торгівельні, будівлі офісні», відтак, податкове повідомлення-рішення від 08.11.2018 року за № -2036 є протиправним.

Означена обставина також слугує додатковою підставою для визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень рішень ГУ ДФС у Харківській області від 08.11.2018 року № -2036, № -2036.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) О.М. Калитка С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 01 листопада 2019 року.