Справа № 820/2619/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2019 року

Київ

справа №820/2619/17

провадження №К/9901/24633/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білак М. В., Губської О. А.

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, за участю третьої особи - Адміністрація Президента України, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду, прийняту 04 вересня 2017 року у складі головуючого судді - Біленського О.О., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду, постановлену 13 листопада 2017 року у складі колегії суддів: головуючого - Калитки О.М., суддів: Калиновського В.А., Кононенко З.О.,

І. Суть спору

1. У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі також - Дергачівський районний відділ ГУ ДМС України), за участю третьої особи - Адміністрація Президента України в якому просив:

1.1. скасувати рішення Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 20 жовтня 2016 року про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України;

1.2. зобов`язати Дергачівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області продовжити провадження за заявою ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України.

2. В мотивування позову зазначає, що він є особою, яку рішенням Держкомнацміграції України від 01 липня 2005 року №644 було визнано біженцем в Україні.

2.1. У зв`язку зі спливом трирічного строку з моменту визнання його біженцем в Україні, останній 13 травня 2014 року звернувся до Дергачівського районного відділу ГУ ДМС в Харківській області із заявою про прийняття громадянства України та передбаченим чинним законодавством переліком документів.

2.2. У листопаді 2016 року позивач отримав лист-повідомлення від Дергачівського РВ ГУ ДМС в Харківській області №31/2795 від 20 жовтня 2016 року про те, що рішенням Дергачівського РВ ГУ ДМС в Харківській області припинено провадження за його заявою про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України».

2.3. Копію рішення Дергачівського РВ ГУ ДМС в Харківській області від 20 жовтня 2016 року про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України, позивачу було надіслано разом з листом ГУ ДМС України в Харківської області від 14 березня 2017 року №03/3-А-86.

2.4. Позивач вважає вищевказане рішення Дергачівського РВ ГУ ДМС в Харківській області необґрунтованим, протиправними та такими, що підлягає скасуванню з огляду на те, що відповідач невірно трактує положення п.3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» та позбавляє позивача своїм рішенням можливості отримати громадянство України у майбутньому.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Харківський окружний адміністративний суд постановою від 4 вересня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовив повністю.

4. Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач перевищив встановлений строк перебування за кордоном при виїзді у приватних справах, чим порушив одну з умов встановлених для прийняття до громадянства України - безперервне проживання на території України протягом трьох років з моменту надання йому статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, що є причиною для відмови в прийнятті до громадянства України, а тому при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем дотримано вимоги Закону України «Про громадянство України», отже відсутні підстави для задоволення позову.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

5. Позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

5.1. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що з часу його повернення на Україну та до моменту звернення із заявою про прийняття до громадянства України він безперервно проживав на території України понад три роки з моменту надання йому статусу біженця в Україні, а тому у нього виникло право на звернення із такою заявою до відповідних органів. На думку позивача при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач невірно трактує положення п.3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» та позбавляє позивача своїм рішенням можливості отримати громадянство України у майбутньому.

6. У скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

7. Відповідач заперечення на касаційну скаргу не подавав.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

8. Громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі частини десятої статті 16 Закону України «Про біженців», рішенням Державного комітету у справах національностей та міграції № 644 від 01 липня 2005 року надано статус біженця в Україні.

9. 13 травня 2014 року громадянином ОСОБА_1 , була подана заява про прийняття до громадянства України з відповідними додатками.

10. З листа Державної прикордонної служби України №254/А-4996 вбачається що позивач виїздив за кордон двічі: з 14 квітня 2007 року по 12 серпня 2007 року до м. Делі, Індія (термін перебування 121 день) та з 20 червня 2009 року по 19 липня 2009 року до м. Дубай, Об`єднані Арабські Емірати (термін перебування 30 днів).

11. Разовий виїзд за кордон у приватних справах не може перевищувати 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Отже суди встановили, що позивачем у супереч законодавчо визначеного строку, порушено термін перебування за кордоном у приватних справах (разовий виїзд до м. Делі, Індія терміном 121 день).

12. На думку відповідача, оскільки ОСОБА_1 перевищив встановлений строк перебування за кордоном при виїзді у приватних справах, він порушив одну з умов встановлених для прийняття до громадянства України - безперервне проживання на території України протягом трьох років з моменту надання йому статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, що і стало підставою для відмови в прийнятті до громадянства України, оскільки не відповідає вимогам статті 9 Закону України від 18 січня 2001 року «Про Громадянство України».

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

13. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

14. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

15. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

16. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17. Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

18. Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

19. Умови прийняття іноземців або осіб без громадянства до громадянства України містяться у статті 9 Закону України «Про громадянство України» та полягають у:

1) визнанні і дотриманні Конституції України та законів України;

2) поданні декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) цих держав.

Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства;

3) безперервному проживанні на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію".

Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в`їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в`їзду в Україну.

Для іноземців та осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту набрання чинності контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України;

4) отриманні дозволу на імміграцію.

Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України або які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні;

5) володінні державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі);

6) наявності законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні.

20. Водночас, за приписами цієї ж статті вказаного Закону до громадянства України не приймається особа, яка:

1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид;

2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави;

3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.

21. Статтею 6 Конституції України встановлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

22. Статтею 22 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що Президент України:

1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України;

2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень;

3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.

23. Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування.

24. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлений Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

25. Частинами другою, третьою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

VI. Позиція Верховного Суду

26. Аналіз наведених правових норм свідчить, що чинне законодавство розрізняє правовий статус та підстави проживання в Україні таких осіб як: біженець; особа, якій надано притулок в Україні; особа, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

27. Положення частин другої, третьої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України.

28. Натомість іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які тимчасово проживають на території України.

29. З матеріалів справи вбачається, що 1 липня 2005 року рішенням Державного комітету у справах національностей та міграції № 644 позивачу надано статус біженця в Україні.

29.1. Відповідно до частини одинадцятої статті 14 закону України «Про біженців» термін дії посвідчення біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1 продовжувався наказами по управлінню міграційної служби у Харківській області щорічно з 14 вересня 2006 року по25 серпня 2011 рік, а з 20 вересня 2012 року по 8 травня 2014 року наказами начальника ГУ ДМС України в Харківській області.

29.2. ОСОБА_1 документований посвідченням біженці НОМЕР_1 терміном дії до 20 вересня 2015 року.

29.3. З моменту надання статусу біженці двічі виїздив за кордон: з 14 квітня 2007 року по 12 червня 2007 року, та з 20 червня 2009 року по 19 липня 2009 року.

29.4. Заву про оформлення набуття громадянства України позивач подав 13 травня 2014 року.

30. Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

30.1. Верховний Суд зазначає, що вказівка у Законі України «Про громадянство України» на те, що термін встановлюється з моменту визнання особи біженцем в Україні, уточнює насамперед ту обставину, що вказана умова не поширюється на осіб, які безперервно проживали на території України до визнання їх біженцями.

30.2. В статті 9 Закону України «Про громадянство України», визначена умова прийняття до громадянства України, яка полягає у безперервному проживанні на законних підставах на території України з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Зазначену умову слід трактувати як таку, яка полягає у безперервному проживанні на законних підставах на території України протягом останніх трьох років з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

31. Статтею 9 Закону України «Про громадянство України» визначено перелік осіб, які до громадянства України не приймаються.

32. Враховуючи ті обставини, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо позбавлення позивача статусу біженця, судам попередніх інстанцій необхідно було дослідити належним чином обставини проживання останнього на території України безперервно протягом останніх трьох років, які передували його зверненню із заявою про оформлення набуття громадянства України.

33. Окрім того, чинне законодавство не передбачає, що особа, яка здійснила виїзд з України на строк понад 90 діб протягом трьох років з дати визнання її біженцем, позбавляється права бути прийнятою до громадянства України.

34. В кожному конкретному випадку під час вирішення питання щодо прийняття іноземця до громадянства України Президент України, а також інші уповноважені суб`єкти владних повноважень, які готують Президенту України відповідні пропозиції, всесторонньо оцінюють особу, яка звернулась за отриманням громадянства із заявою разом з доданими до неї матеріалами, та, беручи до увагу різні фактори, що характеризують цю особу, вказують на мотиви цієї особи щодо прагнення стати громадянином України, реальні обставини, що можливо вплинуло на таке рішення особи.

35. Таким чином, при розгляді питання про прийняття іноземця до українського громадянства, суб`єкту владних повноважень необхідно з`ясувати чи дійсно ця особа прагне отримати громадянство України для реалізації своїх життєвих інтересів у правовому зв`язку з державою чи лише завдяки отриманню українського громадянства уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів в державі, громадянином якої вона є на момент звернення. У зв`язку з чим адміністративним органам, до яких віднесено розгляд та вирішення питань про прийняття до громадянства України необхідно з`ясувати чи не перебуває відповідна особа під слідством чи судом на території держави, громадянином якої вона є на момент звернення із заявою про прийняття до українського громадянства.

36. З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає рішення судів попередніх інстанцій щодо правомірності рішення Дергачівського районного відділу Головного управління ДМС України в Харківській області про припинення провадження за заявою позивача про оформлення набуття громадянства України передчасними та такими, що постановлені без належного дослідження усіх обставин справи.

37. Так, з огляду на приписи статті 159 та статті 242 КАС України в редакціях, які діяли на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

38. Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

39. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

40. Своєю чергою, суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів.

41. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

42. Судам під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

VII. Судові витрати

43. Оскільки адміністративна справа повертається на новий розгляд до суду першої інстанції, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.

Керуючись статтями 3, 139, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді М. В. Білак

О. А. Губська