Справа № 460/2439/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2019 року м. Рівне №460/2439/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якій позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті позивачу заборгованості по пенсії за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн та зобов`язати відповідача виплатити позивачу пенсію за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн, всього 77402,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та він є внутрішньо переміщеною особою. На підставі рішення комісії Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виплату пенсії позивача поновлено з лютого 2019 року. Разом з тим зазначає, що за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 пенсія у сумі 55290,01 грн та пенсія за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн йому не виплачена, а відповідач відмовив у виплаті зазначених сум пенсії мотивуючи тим, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що вказані суми пенсії нараховані позивачу, але залишаються не виплаченими, та враховуючи відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати зазначених сум пенсії, позивач стверджує, що припинення виплати пенсії без прийняття відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним, що зумовило звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 01.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач позову не визнав, подав відзив на позовну заяву (а.с.21-23), у якому зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду, тому просить суд залишити позов без розгляду. По суті позовних вимог зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, згідно з якою суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Оскільки такий порядок наразі залишається не визначеним стверджує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у межах повноважень, визначених законом, а тому просить суд відмовити в позові повністю.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позов, з`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Суд встановив, що позивач є пенсіонером та з 01.11.2014 йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, що підтверджується розпорядженням 992828 від 20.12.2018 (а.с.24).

11.05.2018 позивач звернувся з заявою до Рівненського районного відділу обслуговування громадян Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо витребування пенсійної справи у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до АДРЕСА_1 (а.с.25).

На час звернення до суду позивач перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа за зареєстрованим фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.05.2018 № (а.с.28).

На підставі рішення комісії Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 13.08.2018 № 93 позивачу відновлено виплату пенсії (а.с.27).

Позивач звернувся до відповідача щодо виплати пенсії, на що відповідач листом від 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59 надав відповідь зазначаючи, що суми нарахованої пенсії за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (а.с.11).

Листом від 15.10.2019 № Б-1170/07.1-59 відповідачем повідомлено про допущену арифметичну помилку у сумі нарахованої пенсії за період з 10.05.2015 по 30.04.2018, яка складає 75290,01 грн, однак у листі відповідача від 05.09.2019 № Б-1170/071,1-59 вказана як 55290,01 грн (а.с.33).

Таким чином, у періоди з 10.05.2015 по 30.04.2018 та з 01.05.2018 по 31.01.2019 виплата пенсії позивачу не здійснювалась (сторонами вказані обставини не заперечуються), що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Щодо заборгованості по пенсії за періоди з 10.05.2015 по 30.04.2018 та з 01.05.2018 по 31.01.2019, то право позивача на пенсію за вказаний період не є спірним, відповідачем пенсія за вказаний період нарахована у повному обсязі, про що зазначено у листі від 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59 (а.с.11) та підтверджується доказами з матеріалів пенсійної справи (а.с.32), однак, не виплачена з посиланням на внесення постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 змін до постанови № 365.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 дійсно внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».

Враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості по пенсії за минулі періоди, зокрема, у сумі 75290,01 грн за період 10.05.2015 - 30.04.2018 та у сумі 22112,91 грн за період 01.05.2018 - 31.01.2019.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону України № 1058-IV.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа № 243/6391/17) за результатом розгляду аналогічного спору (припинення виплати пенсії особі, яка перемістилась з району проведення антитерористичної операції) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття Пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем не приймалось.

З огляду на викладене, виплата пенсії позивачу протиправно припинена без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, слід підкреслити пріоритетність застосування положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не заперечується, а матеріалами справи підтверджено нарахування пенсії позивача за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 в сумі 75290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн (а.с.32), проте на час розгляду справи у суді вказані суми пенсії позивачу не виплачені, доказів протилежного матеріали справи не містять.

При цьому суд враховує, що у позовній заяві позивач зазначає, що сума нарахованої, але не виплаченої позивачу пенсії за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 складає суму 55290,01 грн. Суд з`ясував, що саме така сума та за такий період зазначена відповідачем у листі від 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59 та доведена до відома позивача (а.с.11).

Водночас, суд бере до уваги, що у листі від 15.10.2019 № Б-1170/07.1-59 відповідач зазначає про допущення у листі від 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59 арифметичної помилки у розмірі нарахованої пенсії зазначаючи, що загальна сума нарахованої пенсії згідно зі статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 75290,01 грн за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 та пенсія за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а.с.33). Вказані суми нарахованої пенсії позивача за період 10.05.2015 - 30.04.2018 та період 01.05.2018 - 31.01.2019 підтверджені матеріалами пенсійної справи (а.с.32).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Оскільки судовим розглядом встановлено, що відповідач у спірних правовідносинах не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до частини другої статті 19 Конституції України в частині своєчасного та повного проведення платежів за призначеною пенсією, то з урахуванням положень статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача виплатити нараховану пенсію за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 у сумі 75290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн.

Суд переконаний, що такий спосіб захисту порушеного права позивача є дотриманням судом гарантій щодо того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо посилань відповідача на пропущення позивачем строку на звернення до суду встановленого статтею 122 КАС України, то суд зазначає, що правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою інших складових доходу та доходу в цілому, до якого належить пенсія, викладений в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 по справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18).

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Суд присуджує на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.4). Оскільки позивачем внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом на 5,63 грн, вказана сума підлягає поверненню за клопотанням позивача за ухвалою суду відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. Короленка, 7, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 в сумі 75290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 в сумі 75290,01 грн (сімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто гривень 01 коп.) та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн (двадцять дві тисячі сто дванадцять гривень 91 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 31 жовтня 2019 року.

Суддя Нор У.М.