Справа № 640/18631/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 жовтня 2019 року № 640/18631/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 02 листопада 2018 року № на суму 311 674,00 грн. за податковими зобов`язаннями та 155 837,00 грн. за штрафними санкціями.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що правова природа виникнення фінансових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» у зв`язку з виплатою відсотків за договорами з фізичними особами повністю відповідає визначенню, закріпленому у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати». Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» на підставі вказаних положень мало право відносити відсотки, сплачені за користування грошовими коштами до витрат відповідно до стандартів бухгалтерського обліку та зменшувати на суму даних відсотків фінансовий результат.

Також представник позивача повідомив, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини між фінансовими установами у сфері надання фінансових послуг та здійснює регулятивну та наглядову функцію за діяльністю фінансових установ, а тому фізичні особи, з якими позивач уклав договори позики не є фінансовими установами, внаслідок чого вказаний Закон не поширюється на вищевказані відносини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві стверджує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, оскільки фізичні особи, які надавали позики Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» не є фінансовими установами відповідно до Державного реєстру фінансових установ та не могли надавати позики позивачу за відсоток. Відтак, враховуючи, що позики, отримані не від фінансових установ, не можуть передбачати нарахування відсотків за користування наданими грошовими коштами, відсотки, нараховані за такими позиками не відносяться до фінансових витрат.

Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що положеннями Цивільного кодексу України передбачено право сторін на укладення договорів позики з умовою сплати відсотків за користування такою позикою.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У період з 18 вересня 2018 року по 08 жовтня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі направлень від 18 вересня 2018 року №2602/26-15-14-06-02, №2306/26-15-14-06-02, №1003/26-15-42-08, від 25 вересня 2018 року №2675/26-15-14-09, відповідно до статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2018 рік на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05 липня 2018 року №10752, проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, валютного - за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 16 жовтня 2018 року №1239/26-15-14-06-02-10/36125262.

Перевіркою встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» вимог підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 311 674,00 грн., в т.ч. по періодам 2016 рік - 311 674,00 грн.

Вказані висновки перевірки ґрунтуються на тому, що у перевіряємий період Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» у бухгалтерському обліку сформовано витрати відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності. Так, до фінансового результату, а саме фінансових витрат віднесено відсотки, сплачені за договорами позик в сумі 1 731 522,00 грн.

Водночас, у зв`язку з тим, що фізичні особи, які надавали позики, не є фінансовими установами, відповідно до Державного реєстру фінансових установ. та не могли надавати позики Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» за відсоток, то і відсутні підстави для віднесення сплати такого відсотка до фінансових витрат.

На підставі висновків акта перевірки податковим органом 02 листопада 2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 467 511,00 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями у розмірі 311 674,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 155 837,00 грн.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

З акта перевірки вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» до фінансового результату, а саме у фінансові витрати, віднесло відсотки, сплачені за договорами позик в сумі 1 731 522,00 грн.

Перевіркою встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» уклало договір позики від 13 травня 2015 року з ОСОБА_1 про надання позики строком до 29 грудня 2019 року, умовами якого визначено, що позика надається у сумі 2 773 000,00 грн., а за користування позикою товариство сплачує відсотки за користування в розмірі 24 % річних.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» уклало договір позики від 18 травня 2015 року з ОСОБА_2 про надання позики строком до 29 грудня 2019 року. Умовами договору передбачено, що позика надається в сумі 1 586 154,00 грн., а за користування позикою товариство сплачує відсотки за користування у розмірі 24 % річних.

18 травня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» та ОСОБА_3 укладено договір позики строком до 29 грудня 2019 року, відповідно до умов якого сума позики становить 2 899 650,00 грн., а за користування позикою позивач сплачує відсотки у розмірі 24 % річних.

Крім того, 16 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» та ОСОБА_3 укладено договір позики строком до 31 грудня 2016 року у розмірі 8 721 000,00 грн. зі сплатою за користування позикою відсотків у розмірі 19,5 % річних.

Перевіркою, зокрема, відповідно до виписок банку, встановлено, що кредиторську заборгованість за вищенаведеними договорами позики у 2016 році погашено та у бухгалтерському обліку відображено наступною кореспонденцією рахунків: Дт 951 «Відсотки за кредит» Кт 684 «Розрахунки по нарахованим відсоткам»; Дт 684 «Розрахунки по нарахованим відсоткам» Кт 311 «Поточні рахунки у банку»; Дт 791 «Результат фінансових операцій» Кт 951 «Відсотки за кредит».

Згідно з підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Тобто, формування доходів для оподаткування податком на прибуток здійснюється відповідно до правил бухгалтерського обліку.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові Інструменти», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2001 року №559 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 року за № 1050/6241 (далі по тексту - П(С)БО 13), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Згідно визначених понять у пункті 4 вказаного Положення, фінансовий актив - це:

а) грошові кошти та їх еквіваленти;

б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства;

в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах;

г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання:

а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству;

б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Пунктом 10 П(С)БО 13 передбачено, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Отже, видана позика - це фінансовий актив, оскільки є контрактним правом для отримання коштів у майбутньому, а отримана позика - це фінансове зобов`язання, оскільки його погашення призведе до майбутньої виплати коштів.

Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Вимогами підпункту 14.1.258 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що фінансовий кредит - кошти, що надаються банком-резидентом або нерезидентом, що кваліфікується як банківська установа згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами, які мають згідно з відповідним законодавством статус небанківських фінансових установ, а також іноземною державою або його офіційними агентствами, міжнародними фінансовими організаціями та іншими кредиторами - нерезидентами юридичній чи фізичній особі на визначений строк для цільового використання та під процент.

Також, відповідно до підпункту 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання на ринку фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі - Закон №2664-ІІІ) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2664-ІІІ визначено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 4 Закону №2664-ІІІ надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту вважається фінансовими послугами.

Аналіз наведених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить, що грошові кошти, надані позичальнику визнаються позикою відповідно до вимог Податкового кодексу України у разі надання таких коштів фінансовими установами.

Водночас, як встановлено в ході перевірки та не заперечується позивачем, фізичні особи, які надавали позики Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» не є фінансовими установами відповідно до Державного реєстру фінансових установ, а відтак сплачені позивачем відсотки за надані кошти за таких обставин не можуть вважатись фінансовим зобов`язанням та, відповідно, відноситись до витрат на позики.

Суд погоджується з доводами позивача, що нормами Цивільного кодексу України надано право сторін укладати договори позики з фізичними особами, однак позивачем в даному випадку безпідставно ототожнено можливість укладення договорів позики із фізичними особами та можливість віднесення сплачених коштів за користування такими коштами до складу витрат, адже вимоги податкового законодавства надають право віднесення сплачених сум відсотків за користування грошовими коштами, які отримані від фінансових установ.

З урахуванням того, що кошти, сплачені за користування грошовими коштами, які отримані не від фінансових установ, не відносяться до фінансових витрат, суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» безпідставно віднесло до витрат відсотки, сплачені за користування грошовими коштами, отриманими від фізичних осіб, що не є фінансовими установами.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко