Справа № 761/15190/17
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2019 року

Київ

справа №761/15190/17

адміністративне провадження №К/9901/35185/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Стеценка С.Г.,

суддів Стрелець Т. Г., Тацій Л. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2017 (головуючий суддя Рибак М. А.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 (головуючий суддя Троян Н. М., судді: Бужак Н. П., Твердохліб В. А.),

В С Т А Н О В И В:

I. Короткий зміст позовних вимог

1. У травні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - УПФ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив: визнати неправомірним (нечинним) рішення відповідача про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років; визнати неправомірними дії УПФ щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у відповідності до поданої ОСОБА_1 заяви від 13.03.2017 та відповіді пенсійного органу від 22.03.2017 №16911/05; зобов`язати УПФ призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років (понад 20 років вислуги років, із них понад 10 років на посадах слідчого та прокурора прокуратури) та обчислити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за 60 календарних місяців роботи, без обмеження її максимального розміру у грошовому вимірі (далі - спірне рішення, спірна пенсія).

2. Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що, на його думку, має право на призначення спірної пенсії, яке не може бути звужене чи скасоване внаслідок змін у законодавстві, на умовах, визначених статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-XII), а тому вважає спірне рішення УПФ протиправним та таким, яке порушує його право на соціальне забезпечення.

II. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017, у задоволенні позову відмовлено.

4. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що стаття 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції, яка передбачала право на пенсійне забезпечення прокурорів за наявності понад 20 років вислуги, із них понад 10 років на посадах слідчого та прокурора прокуратури, до спірних правовідносин не застосовується, оскільки з 15.07.2015 ця правова норма втратила чинність у зв`язку з прийняттям Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII). Поряд із цим, суди дійшли висновку, що станом на день звернення позивача до УПФ діяла стаття 86 Закону №1697-VII, яка визначала умови, необхідні для призначення пенсії прокурорам, однак, як встановлено під час розгляду справи, позивач не набув стажу, визначеного вказаною правовою нормою.

III. Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, а також узагальнений виклад позиції інших учасників справи

5. Не погодившись із наведеними вище судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і задовольнити позов.

6. В обґрунтуванні касаційної скарги позивач, посилаючись на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, наполягає на незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень, які, на його переконання, підлягають скасуванню.

7. Зокрема, позивач наголошує на тому, що на момент призначення його на посаду в органах прокуратури діяв Закон №1789-ХІІ, стаття 50-1 якого регламентувала питання пенсійного забезпечення прокурорів і гарантувала їм право на призначення пенсії за наявності понад 20 років вислуги, із них понад 10 років на посадах слідчого та прокурора прокуратури. Скаржник зауважив, що, сумлінно виконуючи свої професійні обов`язки, мав законні сподівання на наявність у нього права на пенсію на умовах, визначених наведеною вище статтею. Подальші ж внесення змін у законодавство, якими скасована вищезгадана норма Закону №1789-ХІІ і збільшено вимоги стосовно стажу, необхідного для призначення спірної пенсії, звужують його право на соціальне забезпечення, що прямо суперечить Конституції України і висновкам Конституційного Суду України, згідно з якими зміст та обсяг досягнутих гарантій працівників органів прокуратури не може бути звужено шляхом внесення змін у законодавство або прийняттям нових законодавчих актів.

IV. Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

8. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.12.2017 відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

9. В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

10. За правилами підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Анцупової Т. О., суддів: Кравчука В. М., Стародуба О. П.

12. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т. О. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13) та на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Стеценка С. Г., суддів: Стрелець Т. Г., Тацій Л. В.

13. Ухвалою Верховного Суду від 28.10.2019 закінчено підготовку справи до касаційного розгляду й постановлено здійснювати такий в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 30.10.2019.

V. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

14. Як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів, досліджених під час розгляду справи, 13.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку статті 50-1 Закону №1789-ХІІ.

15. Листом від 22.03.2017 №16911/05 Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю у заявника необхідного для цього стажу, передбаченого законодавством, чинним на момент його звернення до УПФ.

16. Вважаючи вказане рішення пенсійного органу протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

VI. Позиція Верховного Суду

17. Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18. На час звернення позивача за призначенням спірної пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.

19. У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

20. У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

21. Зокрема, згідно з частиною першою наведеної правової норми прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

22. Звертаючись до відповідача із заявою про призначення спірної пенсії, позивач вказував на те, що його загальна вислуга років склала 20 років 11 місяців 24 дні, з яких в органах прокуратури, і це не заперечуються відповідачем, - 18 років 07 місяців 24 дні.

23. Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що стаж роботи позивача на час його звернення до УПФ є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до названої вище правової норми.

24. Слід зазначити, що виходячи з дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка втратила свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення спірної пенсії.

25. З доводів заявленого позову та касаційної скарги убачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

26. Із зазначеними вище доводами суд касаційної інстанції не погоджується з таких підстав.

27. Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

28. Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

29. Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, наявні підстави стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому в чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

30. За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

31. Оскільки, ОСОБА_1 не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

32. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 у справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №752/19006/16-а, 265/3516/17 й підстав для відступу від неї не встановлено.

33. Колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

34. У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

35. З урахуванням наведеного, вірним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.

36. Оцінюючи наведені сторонами мотиви, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, вказані у касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

37. Згідно з положеннями частини четвертої статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

38. Ураховуючи викладене, провівши касаційний розгляд справи у межах вимог і доводів касаційної скарги, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами попередніх інстанцій оскаржуваних рішень, які відповідають закону, а відтак не підлягають скасуванню.

39. За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

40. Керуючись статтями 340, 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко,

Т. Г. Стрелець,

Л. В. Тацій,

Судді Верховного Суду