Справа № 420/1618/19
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1618/19
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.,

за участю представника апелянта - Маркочевої Н.В.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, яка є громадянкою Йорданії, звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - відповідач, ГУ ДМС в Одеській області), в якому просила визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 52 від 18.03.2019 р. «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Також позивач просила зобов`язати відповідача, відповідно до ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у березні 2019 року звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за міжнародним захистом в Україні. 27.06.2018 р. позивачем отримано повідомлення № 71 від 18.03.2019 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 52 від 18.03.2019 р., яким на підставі п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що відповідачем було застосовано формальний підхід до розгляду справи, а рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, зокрема того факту, що позивач відноситься до окремої соціальної групи - жінка. Отже, позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на доводи, що ідентичні доводам викладеним у позовній заяві та зводяться до тверджень щодо не прийняття судом першої інстанції до уваги інформації стосовно ситуації по країні походження позивача, яка виключає можливість прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що її заява відповідає критеріям, визначеним п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач посилався на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема, відповідач підкреслює, що причини викладені позивачем в заяві про надання міжнародного захисту не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи та політичних переконань. А тому, висновки суду першої інстанції стосовно правомірності прийнятого відповідачем наказу про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем позивача є законними.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Хашимітського королівства Йорданії , уродженкою Кувейту, на момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою: АДРЕСА_1 За національністю араб, за віросповіданням мусульман- суніт . Рідна мова арабська , володіє англійською мовою на початковому рівні. За сімейним станом не заміжня. На батьківщині у заявниці залишились проживати п`ятеро синів та донька.

Позивач вибула з Йорданії 28.07.2017р. авіарейсом Амман ( Йорданія ) - Анкара (Туреччина). У подальшому шукач захисту приблизно через 9 годин вибула до України авіарейсом Анкара (Туреччина) - Одеса (Україна), легально на підставі паспортного документа гр. Йорданії серії НОМЕР_1 та 29.07.2017р. позивач прибула до України.

04 вересня 2017 року позивач звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС.

Рішенням Державної міграційної служби України №107-18 від 23.03.2018р. відмовлено у визнанні громадянки Йорданії - ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI (а.с.95).

Судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18 (а.с.85-86), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 року (а.с.77-84) та ухвалою Верховного Суду від 18.02.2019 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ДМС України про визнання неправомірним і скасування рішення № 107-18 від 23.03.2018 року про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення стосовно громадянки Йорданії ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18 березня 2019 року ОСОБА_2 повторно звернулась до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причина повторного звернення за міжнародним захистом - переслідування з боку колишнього чоловіка позивача у разі її повернення до Йорданії (а.с.35-37).

За результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0046 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області відмовлено громадянці Йорданії ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку 18.03.2019 року видано Наказ № 52 про відмову ОСОБА_2 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.54).

18 березня 2019 року позивач отримала повідомлення № 71 від 18.03.2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI (а.с.7-8, 33-34, 55-56) та вважаючи його протиправним, звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання протиправним оскаржуваного наказу відповідача, оскільки доводи наведені позивачем у заяві про надання міжнародного захисту не знайшли свого підтвердження, а історія переслідування позивача є необґрунтованою.

Крім того, суд виходив з того, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п. п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

На думку колегії суддів судом першої інстанції обґрунтовано визнано безпідставними твердження позивача щодо не дослідження відповідачем судового рішення, яке є підтвердженням порушення її права в країні походження, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що рішенням мирового кримінального суду м. Ез- Зарка Йорданського Хашимітського Королівства від 29.04.2015 року (перекладено з арабської на російську мову) (а.с.38-50), що набрало законної сили, у справі №10465/2014 стосовно відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 щодо заподіяння шкоди, наклепу, дифамації та насмішки:

- скасовано загальне право через відмову від особистого права та зобов`язано травмованих відповідачів оплатити мито;

- скасовано загальне право стосовно відповідача ОСОБА_21 через відмову від особистого права і зобов`язано відповідача ОСОБА_2 оплатити мито;

- стосовно обвинувачення в заподіянні шкоди майну інших, поданого проти відповідача ОСОБА_22 , відповідач ОСОБА_2 відмовилася від свого особистого права подавати скаргу стосовно відповідача ОСОБА_21, тому суд відмовився від загального права через відмову від особистого права та зобов`язав відповідача ОСОБА_2 оплатити мито;

- оголошено про відсутність відповідальності відповідачів щодо проступку порушення громадського спокою, що є одним з елементів бійки і заподіяння шкоди.

Оцінка фактам, викладеним у зазначеному рішенні суду, була надана ГУ ДМС України в Одеській області під час попереднього розгляду заяви позивача, що підтверджується матеріалами особової справи № 2017OD0132, зокрема, арк. 5-6 протоколу співбесіди з ОСОБА_2 від 14.09.2017 року (а.с.185-186), арк. 7-10 висновку Головного управління ДМС України в Одеській області від 20.02.2018 року про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.113-117).

З цього приводу суд доречно зазначив, що згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у вищевказаному рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18 суд дійшов висновку, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявниці з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками значення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також судом у вказаному рішенні встановлено, що позивачем було подано позов до Йорданського суду проти колишнього чоловіка та його дітей, однак у квітні 2015 року позивач відмовилась від зазначеного позову. Також в рішенні зазначено, що як пояснила позивачка, із зазначеного часу Алсмарі ОСОБА_2 Афіф не зазнавала жодних підтверджених погроз або спроб вбивства ані перебуваючи на території країни громадянської належності, ані знаходячись за її межами. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/2264/18 встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань зі сторони родичів в країні громадянського походження не можуть бути визнаними як підставою для надання заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року.

Також в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року по справі №815/2264/18 апеляційний суд дійшов висновку, що апелянтом ( ОСОБА_2) взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що вона змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

З огляду на викладене висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань її в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань є обґрунтованими.

Позивачем не було доведено існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі у країні своєї громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у її заявах від 04.09.2017 року та 18.03.2019 року, під час анкетування і співбесід 14.09.2017 року та 03.11.2017 року інформація носить загальний характер та не підтверджена достовірними доказами.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Таким рішенням є рішення ДМС України № 107-18 від 23.03.2018 року про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Це рішення на теперішній час є чинним, що, зокрема, підтверджено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 року та ухвалою Верховного Суду від 18.02.2019 року, а заявлена позивачем інформація не містить нових, обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, ОСОБА_2, як шукачем захисту не було надано ані до ГУ ДМС в Одеській області, ані до суду як першої так і апеляційної інстанції документів, які можуть бути доказом того, що їй загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутності нових підстав, та за наявності не скасованого рішення міграційного органу про відмову позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторне звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Колегія суддів вважає такий висновок та оскаржуваний наказ правомірним, оскільки аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем не доведено неможливість повернення до країни громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ГУ ДФС України в Одеській області довело правомірність свого Наказу № 52 від 18.03.2019 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Доводи апеляційної скарги щодо поверхневого розгляду питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та невжиття всіх необхідних заходів для встановлення обставин на які позивач посилалася у відповідній заяві, на думку колегії суддів в повній мірі спростовуються матеріалами справи, а саме наявною в матеріалах справи копією особової справи позивача.

Крім того, на думку колегії суддів, ані під час співбесіди ані під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій апелянтом не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу її життю, безпеці або свободі у разі повернення до Батьківщини.

Доводи щодо порушення судом першої інстанції Конвенції про статус біженців 1951 року також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 31.10.2019р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.