Справа № 160/2688/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/2688/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гуркової ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року (суддя Озерянська С.І., м. Дніпро) у справі № 160/2688/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

У березні 2019 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову № ДН731/1505/АВ/ІП-ФС/212 від 05.03.2019 про накладення на неї штрафу у розмірі 125190 грн. (а.с. 4-7).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 135-139).

Вказане рішення суду мотивовано правомірністю та обґрунтованістю застосування до ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій за недотримання мінімальних державних гарантій у сфері оплати праці, а саме не нарахування нею та не виплату індексації заробітної плати найманих працівників за листопад-грудень 2018 року, а також не здійснення грошової компенсації за невикористані працівниками щорічні відпустки при їх звільненні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає про безпідставність застосування до неї згідно оскаржуваної постанови штрафних санкцій за недотримання мінімальних гарантій оплати праці. Зокрема вказує на те, що компенсація за невикористану відпустку є обов`язковою виплатою, проте, не відноситься до державних мінімальних гарантій оплати праці. Щодо застосування штрафних санкцій за невиконання обов`язку з проведення індексації заробітної плати працівника ОСОБА_3 у листопаді-грудні 2018, скаржник зазначив, що підвищення заробітної плати вказаного працівника мало місце у квітні та у липні 2018 року, що підтверджено відповідними відомостями про загальну суму нарахованої заробітної плати/доходу, грошового забезпечення. Водночас, помилки у заповненні відомостей про нарахування заробітної плати, які були прийняті до уваги відповідачем при проведенні перевірки та судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, не спростовують факту виконання ФОП ОСОБА_2 обов`язку щодо підвищення заробітної плати до належного рівня. З огляду на ці обставини, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 142-151).

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, надав відзив, у якому підтвердив наявність обставин, встановлених під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_2 , що, на думку відповідача, правильно підтверджені судом першої інстанції та є підставою для застосування до неї штрафних санкцій згідно оскаржуваної постанови. З огляду на це, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с.167-174 ).

У судовому засіданні 16.10.2019 представники сторін вимоги апеляційної скарги та відзиву на неї підтримали.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області надійшов лист від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.12.2018 № 31331/05-05/26 Про надання інформації, у якому ФОП ОСОБА_2 зазначена у списку страхувальників, у яких протягом року показання кількості застрахованих осіб та загальної суми нарахованої заробітної плати не змінювались (а.с. 58).

На підставі зазначеного листа Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було видано наказ від 06.02.2019 № 153-І про призначення інспекційного відвідування та направлення на проведення інспекційного відвідування від 07.02.2019 № 20/4-3-н (а.с. 56, 57).

У період з 07.02.2019 по 08.02.2019 інспектором праці Бакаловою О.В. на підставі наказу від 06.02.2019 № 153-І та направлення на проведення інспекційного відвідування від 07.02.2019 № 20/4-3-н, було здійснено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 , за результатами якого складений акт від 08.02.2019 № ДН731/1505/АВ, у якому зазначено про виявлення наступних порушень:

- систематичне недотримання термінів та періодичності виплати заробітної плати, зокрема заробітна плата за період січень-грудень 2018 виплачувалась два рази на місяць, але з порушенням термінів та періодичності виплати, що є порушенням ч.ч. 1-2 ст. 115 КЗпП України;

- у лютому 2018 року надавалась щорічна відпустка водію ОСОБА_3 , проте заробітна плата за час щорічної відпустки виплачена з порушенням вимог ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ст. 21 Закону України Про відпустки;

- індексація заробітної плати за листопад-грудень 2018 водію ОСОБА_3 не проведена, чим порушено ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України Про оплату праці;

- при звільненні працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не нарахована та відповідно не виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, чим порушено ч. 1 ст. 83 КЗпП України;

- звільненим працівникам не проведено нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахункових коштів по день фактичного розрахунку, чим порушено ч. 1 ст. 117 КЗпП України (а.с. 65-72).

На підставі акта інспекційного відвідування, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено припис про усунення виявлених порушень №ДН731/1505/АВ/П, яким ФОП ОСОБА_2 зобов`язано усунути виявлені порушення трудового законодавства (а.с. 63-64).

15.02.2019 за вих. №2 ФОП ОСОБА_2 на адресу головного інспектора праці

Бакалової ОСОБА_6 В ОСОБА_7 направлено відповідь на припис про усунення виявлених порушень, в якій зазначено причини несвоєчасної виплати заробітної плати. Зокрема повідомлено про усунення порушень трудового законодавства щодо працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме щодо здійснення нарахувань сум компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Щодо індексації заробітної плати водію ОСОБА_3 підприємець вказує на те, що підвищення окладів за 2018 рік відбувалось два рази - в квітні та липні 2018 року. Індексація заробітної плати за листопад 2018 року не нараховувалась тому, що в липні 2018 року було підвищення окладу, а за грудень 2018 року зроблені нарахування індексації у сумі 69,16 грн. і виплачені (а.с. 74-75).

На підставі акта від 08.02.2019 № ДН731/1505/АВ Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову про накладення штрафу від 05.03.2019 № 731/1505/АВ/МГ/ІП-ФС/212, за порушення абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України (а.с. 9-12).

Зазначена постанова прийнята у зв`язку із тим, що перевіркою, проведеною шляхом співставлення штатних розкладів ФОП ОСОБА_2 на 2018, наказів про прийняття працівників, відомостей нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємця за 2018, встановлено, що для останніх січень 2018 є базовим місяцем, оскільки посадові оклади протягом 2018 не змінювались. Величина індексу споживчих цін у листопаді 2018 року перевищила поріг індексації, який встановлено в розмірі 103 відсотки, тому відповідно до положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003, заробітна плата за листопад та грудень 2018 року підлягає індексації на коефіцієнт 4%. Дослідженням розрахункових платіжних відомостей із заробітної плати за січень-грудень 2018 встановлено, що станом на день проведення перевірки індексація заробітної плати водію ОСОБА_3 за листопад та грудень 2018 року не нарахована та відповідно не виплачена, що є порушенням ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України Про оплату праці.

Також під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_2 не здійснено та не проведено розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки двом працівникам, що є порушенням ч. 1 ст. 83 КЗпП України, а саме:

- відповідно до наказу від 05.05.2018 №18к Про прийняття на роботу прийнято водія ОСОБА_4 з 07.05.2018 та відповідно до наказу від 15.06.2018 №19к Про припинення трудового договору звільнено 16.06.2018. За відпрацьований період передбачена відпустка терміном 2 календарних дні, але при звільнені грошову компенсацію не проведено;

- відповідно до наказу від 20.09.2018 №22к Про прийняття на роботу прийнято водія ОСОБА_5 з 21.09.2018 та відповідно до наказу від 04.12.2018 №23к Про припинення трудового договору звільнено 05.12.2018. За відпрацьований період передбачена відпустка терміном 4 календарних дні, але при звільнені грошову компенсацію не проведено.

Правомірність винесення відповідачем постанови № 731/1505/АВ/МГ/ІП-ФС/212 від 05.03.2019 є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні спору суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 308 КАС України щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.

Так, що стосується ненарахування та невиплати працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд встановив та зазначає наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до наказу від 05.05.2018 №18к Про прийняття на роботу прийнято на роботу водія ОСОБА_4 з 07.05.2018 та наказом від 15.06.2018 №19к Про припинення трудового договору його звільнено. За відпрацьований період передбачена відпустка терміном 2 календарних дні, що також підтверджується інформацією, наданою скаржником.

Відповідно до наказу від 20.09.2018 №22к Про прийняття на роботу прийнято водія ОСОБА_5 з 21.09.2018 та відповідно до наказу від 04.12.2018 №23к Про припинення трудового договору його звільнено 05.12.2018. За відпрацьований період передбачена відпустка терміном 4 календарних дні, що також підтверджується інформацією наданою скаржником.

Зі змісту відомості від 15.02.2019 про нарахування компенсації за невикористану відпустку 2018 року скаржником виплачено компенсацію колишнім працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, при звільненні водіям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було виплачено компенсації за невикористану відпустку, а виплата відбулась лише у лютому 2019 року, тобто після проведення перевірки.

Скаржником не заперечується несвоєчасна виплата компенсації за не використану відпустку. Вказане порушення усунено нею після проведення перевірки, що визнається сторонами. Разом з цим скаржниця вважає, що компенсація за невикористану частину відпустки при звільненні не є мінімальною державною гарантією, оскільки така виплата не передбачена ні переліком норм та гарантій оплати праці встановленого статтями 11 та 12 Закону України Про оплату праці, ні положеннями глави VIII Кодексу законів про працю України.

З таким твердженням колегія суддів погоджується, виходячи з того, що нормами абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначається Законом України Про оплату праці.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про оплату праці структура заробітної плати наступна.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно з ст. 12 Закону України Про оплату праці норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України Про оплату праці та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.

Крім того, за приписами ст. 17 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії основні державні соціальні гарантії встановлюються законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями.

Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIIІ КЗпП України.

При цьому колегія суддів зазначає, що глава VIIІ КЗпП України, визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України Про оплату праці, що містить перелік норм оплати праці.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України Про відпустки державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України Про відпустки право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що судом першої інстанції помилково ототожнено державні гарантії, пов`язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.

Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України Про оплату праці та КЗпП України, внаслідок чого висновок суду першої інстанції щодо правомірності притягнення скаржниці до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам.

Що стосується застосування до скаржниці штрафних санкцій за не нарахування та не виплати індексації працівнику ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції була надана вірна правова оцінка нормам чинного законодавства України з цього питання.

Зокрема, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до вимог ст. 12 Закону України Про оплату праці норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо, встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до ст. 33 Закону України Про оплату праці у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Частиною 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Таким чином, індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою, передбаченою ст. 33 Закону України Про оплату праці, Законом України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, вона входить до структури заробітної плати, що також підтверджується підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, відповідно до якого суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, індексація заробітної плати передбачена КЗпП України, тому вона є мінімальною державною гарантією.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо правомірності застосування до ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій з огляду на те, що у квітні та липні 2018 року відбулось збільшення заробітної плати не за рахунок збільшення окладу (ставки), а за рахунок інших її складових.

Так, нормою ч. 6 ст. 95 КЗпП України встановлено вимогу щодо проведення індексації саме заробітної плати.

Статтею 1 Закону України Про оплату праці визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 15 Закону України Про оплату праці форми i системи оплати працi, норми працi, розцiнки, тарифнi сiтки, схеми посадових окладiв, умови запровадження та розмiри надбавок, доплат, премiй, винагород та iнших заохочувальних, компенсацiйних i гарантiйних виплат установлюються пiдприємствами в колективному договорi з дотриманням норм i гарантiй, передбачених законодавством, генеральною, галузевими та територiальними угодами.

Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою органiзацiї оплати працi є тарифна система оплати працi, яка включає тарифнi сiтки, тарифнi ставки, схеми посадових окладiв i тарифно-квалiфiкацiйнi характеристики (довiдники).

Тарифна система оплати працi використовується для розподiлу робiт залежно вiд їхньої складностi, а працiвникiв залежно вiд їхньої квалiфiкацiї та за розрядами тарифної сiтки. Вона є основою формування та диференцiацiї розмiрiв заробiтної плати.

Вiдповiдно до ст. 6 Закону України Про оплату праці формування тарифної сiтки (схеми посадових окладiв) провадиться на основi тарифної ставки робiтника першого розряду, яка встановлюється в розмiрi, що перевищує законодавче встановлений розмiр мiнiмальної заробiтної плати, та мiжквалiфiкацiйних (мiжпосадових) спiввiдношень розмiрiв тарифних ставок (посадових окладiв).

Тарифна ставка - це норма оплати працi робiтникiв вiдповiдно до спецiальностi й квалiфiкацiї за одиницю часу.

Посадовий оклад - це норма оплати працi керiвникiв, професiоналiв, фахiвцiв та технiчних службовцiв за мiсяць.

Схеми посадових окладiв - це перелiк посад i вiдповiдних посадових окладiв, що визначаються, як правило, не у фiксованому розмiрi, а у виглядi верхньої i нижньої межi посадового окладу за кожною посадою. Проте не є порушенням затвердження конкретних розмiрiв посадових окладiв керiвникiв, спецiалiстiв та службовцiв.

Отже, ставка є нормою оплати праці працівника, яка є базою для нарахування та виплати заробітної плати.

З відомостей про нарахування заробітної плати за листопад-грудень 2018, що були надані скаржником до проведення перевірки, вбачається, що ставка працівника ОСОБА_3 становила дійсно 3 723 грн., як і у січні 2018. Водночас заробітна плата (основна) вказаного працівника становила 3 900 грн. Тобто, фактично працівник отримував заробітну плату у розмірі 3 900 грн.

Також наданими скаржницею відомостями про нарахування заробітної плати за січень-грудень 2018 року підтверджено факт того, що у квітні та у липні 2018 року працівнику ОСОБА_3 було здійснено підвищення заробітної плати (основної), відповідно, до 3 800 грн. та до 3 900 грн.

Зазначені обставини підтверджено наданими скаржником звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які були прийняті як звітність органами доходів і зборів на протязі січня-грудня 2018.

Отже, за умови підвищення ФОП ОСОБА_2 заробітної плати працівнику ОСОБА_3 , відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених ст. 265 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість висновків суду першої інстанції та скасування рішення від 27.05.2019 у цій справі з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області суму сплаченого згідно платіжних доручень № 480 від 18.03.2019, № ПН 512 від 07.06.2019 судового збору у загальному розмірі 3 139,91 коп.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі № 160/2688/19 скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН731/1505/АВ/ІП-ФС/212 від 05.03.2019 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_8 Максимівну штрафу у розмірі 125190 гривень.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області судовий збір у сумі 3139 гривень 91 копійка.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 29.10.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов