Справа № 640/3095/19
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 жовтня 2019 року № 640/3095/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. за участю секретаря судових засідань Мельник А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства

України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 , Ринковський В.І.

від відповідача : не прибув

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 08 жовтня 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України(далі - відповідач), в якій просить:

- визнати дії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо несвоєчасного проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 , неправомірними та протиправними;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 13.09.2013 р. по 26.12.2018 р. у розмірі 9 784 728,99 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті колегією у складі трьох суддів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його було звільнено з роботи з 12.09.2013 року у зв`язку із реорганізацією Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. У січні 2016 року Управлінням пенсійного фонду в Святошинському районі м. Києва позивачу була оформлена пенсія державного службовця з 13.09.2013 року на підставі рішення судового рішення у справі 759/6670/15-а. У лютому 2016 року звернувшись до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів у зв`язку із виходом на пенсію, позивач отримав відмову у такій виплаті.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2016 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.09.2018 року у справі 826/2772/16, зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів. На виконання вказаних рішень 26.12.2018 року відповідачем було проведено виплату вказаної грошової допомоги. Враховуючи вказані обставини та оскільки відповідачем виплату вказаної грошової допомоги було проведено лише у грудні 2018 року, на думку позивача відповідачем порушено норми Кодексу законів про працю України, а тому є підстави для застосування положень ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, а саме зобов`язання відповідача виплатити позивачу за період з 13.09.2013 по 26.12.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку.

Позивач та його представник у судовому засідання підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив.

Зокрема, в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що оскільки на день звільнення позивач не набув права на грошову допомогу та вказана виплата була проведена за рішенням суду, а тому відповідачем не порушено вимог ст. 116 КЗпП України. Також, зазначає про необґрунтованість розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Також відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Крім того, відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду із вказаними позовними вимогами.

Суд вважає вказане клопотання необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Пунктом 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що позивач дізнався про своє порушене право із листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.02.2019 року №2102-12/5443-09, а тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 12.09.2013 року №592к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу документального забезпечення та контролю Управління документального забезпечення роботи та контролю 12 вересня 2013 року і зв`язку з реорганізацією Агентства держмайна України відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Пунктом 3 вказаного наказу визначено у разі призначення пенсії державного службовця виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 10 місячних окладів. Підстава ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року по справі №759/6670/15-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 грудня 2015 року, визнано неправомірними дії УПФУ в Святошинському районі м. Києва щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у відповідності до Закону України "Про державну службу" та зобов`язано призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до Закону України "Про державну службу" починаючи з 13.09.2013 року у редакції Закону, яка діяла на вказану дату.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2016 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.09.2018 року у справі 826/2772/16, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2016 року відповідачем 26.12.2018 року було проведено виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Звернувшись 23.01.2019 року до відповідача із заявою про виплату за період з 13.09.2013 по 26.12.2018 середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач отримав відмову.

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати грошової компенсації.

Як зазначалось вище, на виконання постанови суду у справі 759/6670/15-а позивачу було призначено пенсію державного службовця та на виконання постанови у справі 826/2772/16 було виплачено позивачу суму грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів.

З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити грошову допомогу замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати грошової допомоги, що мала місце після того, як право на її отримання було встановлено судом.

Крім того, суд також враховує той факт, що нас здійснення повного розрахунку при звільнені позивач також не набув права на пенсію, а таке право також було встановлено судовим рішенням.

Таким чином, в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.

А отже, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 р. по 26.12.2018 р. в розмірі 9 784 728,99 грн. в розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.06.2018 року у справі №810/1543/17.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідачів не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко

Повний текс рішення складено та підписано 23.10.2019 р.