Справа № 804/19009/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 804/19009/14

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 р. (судця Рябчук О.С., м. Дніпро) у справі № 804/19009/14

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України, Управління МВС України на Придніпровській залізниці, Державної казначейської служби України

про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

встановив:

18 листопада 2017 р. позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 р. та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік);

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці. У разі неможливості поновлення позивача на посаді, яку він займав до незаконного звільнення, поновити позивача на посаді, яка є рівнозначною посаді, яку позивач займав до звільнення;

- стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2014 р. по день ухвалення судового рішення;

- стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 р. позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 р. та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік);

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці з 28.10.2014 р.;

- стягнуто з Управління МВС України на Придніпровській залізниці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 р. по 11.07.2018 р. в розмірі 411 726,24 грн. (чотириста одинадцять тисяч сімсот двадцять шість гривень 24 копійки) з утриманням відповідних податків та зборів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці та в частині виплати грошового утримання у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог мотивоване неправомірністю звільнення позивача із займаної посади.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що позивач у період з період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебував на посадах, передбачених ч.1 ст. 3 Законом України "Про очищення влади", більше одного року - один рік та чотири місяці, що підтверджується особовою справою позивача.

Станом на 17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, мав спеціальне звання "полковник міліції" та перебував на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці.

Наказом МВС України від 27.10.2014 № 2238 о/с полковника міліції ОСОБА_1 , начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці було звільнено з органів внутрішніх справ ні підставі положень пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" з постановкою на військовий облік, з дотриманням вимог чинного на момент звільнення позивача законодавства.

На даний час окремі положення Закону України "Про очищення влади" є предметом конституційного розгляду у Конституційному Суді України.

Згідно з ст.ст. 147-150 Конституції України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів (конституційності) розглядається Конституційним Судом України, як єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Інші органи правосуддя, в тому числі адміністративні суди, не уповноважені встановлювати відповідність Конституції України норм окремих Законів України.

Зазначає, що нормами Закону України "Про очищення влади" передбачено однозначне та безальтернативне звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу Міністерства внутрішніх справ України протягом десяти днів з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому звільнення здійснюється виключно на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб. Жодною нормою Закону не передбачений обов`язок керівника органу, до повноважень якого належить звільнення, доводити вчинення особою дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції застосував норму Закону, яка не підлягала застосуванню та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення невірного по суті рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав до суду відзив, в якому просив суд залишити апеляційну скаргу скаржника без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представники Міністерства внутрішніх справ України, Управління МВС України на Придніпровській залізниці апеляційну скаргу підтримали, позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник Державної казначейської служби України, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з серпня 1992 р. по 27.10.2014 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 992 о/с від 09.06.2008 р. ОСОБА_1 призначено першим заступником начальника Управління МВС України в Кіровоградській області начальником кримінальної міліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 896 о/с від 19.07.2011 р. ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській області начальника кримінальної міліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1462 о/с від 01.08.2014 р. ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці.

Наказом міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 р. та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).

Відповідно до довідки № 162 від 09.07.2018 р. місячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 9 289,31 грн., середньоденне грошове забезпечення 299,66 грн.

Відповідно до довідок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за вислугу років з грудня 2014 р.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді зі стягненням заробітку за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 р. по 11.07.2018 р., оскільки:

- люстраційні заходи є видом юридичної відповідальності, яка відповідно до норм національного та міжнародного законодавства має індивідуальний характер;

- відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) ґрунтується, зокрема на принципах: презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності;

- відповідачами не надано суду доказів того, що саме ОСОБА_1 в період з лютого 2010 р. по липень 2011 р. на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Кіровоградській області своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини;

- звільнення особи з посади на державній службі без доведення її вини в порушенні чинного законодавства лише з підстав зайняття певної посади у визначений період не узгоджується з положеннями ст. 24, 38, 61 Конституції України. Крім того, звільнення особи лише за факт зайняття нею певної посади в минулому суперечить положенням ст. 58 Конституції України та вимозі щодо передбачуваності законодавства, оскільки обіймаючи посаду в період з лютого 2010 р. по липень 2011 р. позивач не знав і не міг знати, що перебування на цій посаді в майбутньому стане підставою для застосування до нього юридичної відповідальності у вигляді звільнення з публічної служби та неможливості займати посади на публічній службі;

- встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема, Закону України "Про очищення влади") не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі), та ст. 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України;

- позивачем не надано належних та достатніх доказів в обґрунтування обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Надані позивачем медичні документи не підтверджують факт наявності причинного зв`язку між знаходженням на лікуванні та незаконним звільненням, оскільки відповідно до епікризів позивач проходив лікування в період з 21.04.2010 р. по 30.04.2010 р., в період з 22.12.2010 р. по 31.12.2010 р., а звільнення позивача з органів внутрішніх справ відбулося 27.10.2014 р.;

- позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді, яка є рівнозначною посаді, яку позивач займав до звільнення, не підлягає задоволенню, оскільки Управління МВС України на Придніпровській залізниці, де позивач проходив службу, на момент розгляду справи не ліквідовано як юридичну особу. Крім того, положеннями чинного законодавства передбачено можливість поновлення особи лише на посаді, яку ця особа займала до звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Скаржник в апеляційній скарзі не заперечує правильність розрахунку суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не наводить доводів щодо позовних вимог позивача, у задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Судом встановлено, що відповідно до наказу міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р. позивача звільнено з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).

Вимога про поновлення позивача на посаді за своїм змістом є похідною - наслідком задоволення позовних вимог позивача про скасування наказу міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р. про звільнення позивача у зв`язку з прийняттям та набранням законної сили Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 р.

Отже, в даному випадку суд апеляційної інстанції переглядає справу в частині доводів скаржника та висновків суду першої інстанції щодо правомірності наказу міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 р.

На думку скаржника, зазначений наказ є правомірним, оскільки прийнятий на підставі та відповідає вимогам Закону України "Про очищення влади", а саме позивач сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебував на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", тому на позивача поширюється заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ч. 3 ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади" місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.

Так, відповідно до ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади" такими критеріями є, зокрема перебування сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади".

Факт перебування позивача сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади", підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що встановлювати відповідність Конституції України норм окремих Законів України належить виключно до компетенції Конституційного Суду України, а інші органи правосуддя таки повноважень не мають.

Проте, на думку колегії суддів, ця обставина не є перешкодою для встановлення правомірності або не правомірності оскарженого позивачем наказу про звільнення.

Так, відповідно до частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, у випадку, якщо нормативно-правовий акт частково або в цілому не відповідає змісту іншого нормативно-правового акта, суд має право засовувати до спірних правовідносин нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, а за відсутності належного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин - аналогію закону або аналогію права.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України однією із засад (принципів) судочинства визначено верховенство права.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).

Відповідно до преамбули Закону України "Про очищення влади" цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Статтею 1 Закону України "Про очищення влади", яка має назву "Основні засади очищення влади", передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч.1).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:

- верховенства права та законності;

- відкритості, прозорості та публічності;

- презумпції невинуватості;

- індивідуальної відповідальності;

- гарантування права на захист (ч. 2).

Отже, звільнення особи відповідно до Закону України "Про очищення влади" свідчить про те, що державою офіційно визнано те, що особа, яка займала певну керівну посаду (посади) не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Цей висновок безпосередньо випливає зі змісту ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Таким чином, з огляду на зміст вказаних статей та мету прийняття закону можна дійти висновку, що положення пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" та інші положення нормативно-правових актів, на які посилається скаржник як на підставу для звільнення позивача з посади, не можуть бути застосовані окремо без урахування основних засад цього закону та мети його прийняття.

Тобто, сам по собі такий критерій, як зайняття особою керівної посади упродовж не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою зазначених діянь.

Водночас не вчинення посадовою особою зазначених вище дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей закон очевидно не стосується осіб, які, перебуваючи на керівних посадах, сумлінно виконували свої посадові обов`язки.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У рішенні від 24.07.2014 р. у справі "Будченко проти України" №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв`язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, гарантії щодо незаконного звільнення та презумпція невинуватості є конституційними нормами прямої дії, які є юридично вищими порівняно з нормами Закону України "Про очищення влади", на які посилається скаржник, тому норми Закону України "Про очищення влади" в частині, що суперечать конституційним правам позивача не підлягають застосуванню.

Відсутність передбаченого чинним законодавством нормативного регулювання обов`язку щодо встановлення обставин про прийняття посадовою особою рішень, вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не може бути підставою для не вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій щодо встановлення цих обставин, з огляду на передбачений чинним законодавством обов`язок забезпечити дотримання конституційних прав позивача та належним чином обґрунтувати своє рішення, а у випадку його оскарження в судовому порядку довести суду правомірність цього рішення.

Проте, ані наказ, ані апеляційна скарга не містять доводів щодо встановлення суб`єктом владних повноважень обставин, що свідчать про прийняття позивачем рішень на час перебування на керівних посадах у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року або вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Мейлоун проти Сполученого Королівства (Malone v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що не можна вважати втручання законним, якщо юридичні повноваження виконавчої влади виражаються в термінах необмеженої влади. Закон повинен указувати межі будь-яких повноважень компетентної влади і способів їх здійснення. Закон повинен з достатньою ясністю і з урахуванням законної мети конкретного заходу надавати особі необхідний захист від свавільного втручання. Висновок про те, що втручання не відповідає закону, достатній для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законом України "Про очищення влади" не забезпечено чітке визначення механізму його реалізації, який відповідав би меті його прийняття, та дотримання принципів, наведених у ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, скаржник не довів суду правомірність прийняття міністром МВС України наказу від 27.10.2014 р. №2238 о/с, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 р. у справі № 804/19009/14 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 29.10.2019 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко