Справа № 1340/5628/18
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/5628/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О.В.,

представника позивача Магратій Я.В.,

представника відповідача Злої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

до суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 223380,00грн від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС.

Ухвалою від 26.11.2018 суддя залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 18.12.2018 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 08.01.2019 суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 10.01.2019 суд повернув без розгляду заяву представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 14.01.2019 суд повернув без розгляду заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 16.01.2019 суд повернув без розгляду заяву представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 30.01.2019 суд ухвалив провести підготовче засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 04.02.2019 суд продовжив строк підготовчого засідання на тридцять днів.

Ухвалою від 06.05.2019 суд витребував від відповідача докази

Ухвалою від 22.05.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно об`єднав інспекційне відвідування з невиїзним інспектуванням, оскільки перейшов з інспекційного відвідування у невиїзне інспектування, що не передбачено чинним законодавством. Крім того, таке здійснено без будь-якого наказу керівництва відповідача. До того ж інспектор праці не має право самостійно приймати рішення про зупинення перевірки, строк якої визначений керівником. Таким чином, всі подальші дії інспектора по складанню акта, вимоги та повідомлення є неправомірними, оскільки вчинені поза строками, визначеними в направленні на перевірку №1984 від 19.09.2018. Постанова про накладення штрафу прийнята на підставі документів, які не відповідають дійсності та оформлені всупереч вимогам чинного законодавства України для таких видів перевірки. Позивач зазначила, що 01.10.2018 уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цивільно-правові договори, які не надавались інспектору праці під час інспекційного відвідування 01.10.2018, оскільки у вимозі про надання/поновлення документів від 19.09.2018 зазначено лише конкретний перелік документів, що підпадають під дію трудового законодавства. Позивач зазначила, що у відповідача відсутні достовірні докази, які б підтверджували наявність між вказаними особами та позивачем трудових відносин у зв`язку з чим, відсутнє порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначила, що з наданих адміністратором анкет стажування ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вбачається інформації, яка б стосувалась позивача та могла б вважатись початком трудових відносин. До того ж, чинне законодавство не передбачає обов`язку подавати роботодавцю анкети стажування. Зауважила, що від вказаних осіб не відібрані пояснення. Вважає, що інспекційне відвідування позивача проведено за відсутності підстав, передбачених п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі - Порядок №295).

Позивач також вказала, що відповідач належним чином не надіслав для ознайомлення, підписання та повернення інспекторам праці акт інспекційного відвідування, що підтверджується лише одним наявним підписом головного державного інспектора ОСОБА_9 Про такий акт інспекційного відвідування та припис про усунення недоліків позивач дізналася лише після письмового звернення від 09.11.2018. Крім цього, відповідач порушив право позивача на участь у розгляді його справи, оскільки відправив лист про виклик на розгляд справи, призначеної на 23.10.2018 о 10:30 хв., 17.10.2018, який позивач отримала лише 23.10.2018 о 16:56.

В додаткових поясненнях від 11.01.2019 позивач вказала, що в скарзі ОСОБА_4 від 17.08.2018 не вказано, що вона допущена до роботи без укладення трудового договору. Проте, оскільки інспекційне відвідування планувалось провести з питань додержання законодавства про працю, то відповідач повинен був завчасно повідомити позивача про намір провести інспекційне відвідування, проте такого повідомлення позивач не отримувала. Зазначила, що акт про неможливість проведення інспекційного відвідування не містить відмітки про неможливість проведення інспекційного відвідування саме за відсутності надання документів. Тому підстав для зупинення/перенесення дати інспекційного відвідування до 01.10.2018 не було, а дії відповідача вчинені поза межами терміну, визначеному в наказі та направленні на інспекційне відвідування. Вважає, що постанова Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017, якою затверджено Порядок №295 є нечинною з моменту її прийняття, а отже не могла бути застосована до спірних правовідносин. Решта пояснень збігаються з підставами позову.

16.01.2019 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила. Відзив обґрунтований тим, що 20.09.2018 позивач допустила інспектора до проведення інспекційного відвідування, проте у зв`язку з відсутністю будь-яких документів, позивачу пред`явлено вимогу про надання таких для проведення інспекційного відвідування, а також акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування. ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності, виданої позивачем, повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають на стажуванні. А тому слід критично ставитись до наданих позивачем цивільно-правових договорів. Допуск до роботи працівника, який в розумінні законодавства не є стажером ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є студентами вищого або учнями професійно-технічного навчального закладу, з якими укладено договір про проходження стажування, а також відсутнє направлення на стажування від центру зайнятості), кваліфіковано інспектором як фактичний допуск до роботи без укладення трудового договору та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу. У зв`язку з неможливістю особистого вручення акт та припис скеровані суб`єкту господарювання 02.10.2018 для ознайомлення, що відповідає вимогам п.26 Порядку №295. Представник відповідач зазначила, що виклик на розгляд справи надіслано 17.10.2018 з супровідним листом від 16.10.2018, яким призначено розгляд справи на 23.10.2018 з повним дотриманням п.6 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, в редакції від 16.05.2017 (далі - Порядок №509).

21.05.2019 представник позивача подала додаткові пояснення, в яких зазначила, що інспекційне відвідування у позивача проведено згідно з Порядком №295, а таке повинно відбуватись лише у відповідності до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а тому дії відповідача є незаконними. Крім цього, згідно з копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон позивача, остання в період здійснення інспекційного відвідування перебувала за межами України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

18.09.2018 відповідач на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П видав направлення №1984 для проведення інспекційного відвідування у позивача з 19.09.2018 по 20.09.2018 на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, гарантії прав неповнолітніх та військовослужбовців.

19.09.2018 відповідач здійснив спробу проведення інспекційного відвідування позивача, за результатами якої склав акт про неможливість інспекційного відвідування (без зазначення номера), у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування).

Відповідач скерував позивачу вимогу від 19.09.2018 про надання/поновлення документів. У зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування строк його проведення зупинено на 11 днів. Зобов`язано позивача у строк до 13 год. 00 хв. 01.10.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.

01.10.2018 відповідач склав акт інспекційного відвідування №ЛВ1373/593/НД/АВ, в якому зафіксовано порушення вимог ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

01.10.2018 відповідач виніс припис про усунення виявлених порушень №ЛВ1373/593/АВ-П.

11.10.2018 відповідач прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ1373/593/НД/АВ/ТД, яким призначив до розгляду справу про накладення на позивача штрафу на 10:30 год. 23.10.2018 за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 8.

23.10.2018 відповідач прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ1373/593/НД/АВ/ФС на позивача за порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України в розмірі 223380 грн.

Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернулася з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Щодо порушень позивачем вимог законодавства про працю, які встановлені оскарженою постановою, суд зазначає таке.

В оскарженій постанові зазначено, що позивач допустила до роботи працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу Законів про працю Україги (далі - КЗпП України). Крім цього, зазначено, що в ході інспекційного відвідування адміністратором позивача ОСОБА_6 надано письмове пояснення про те, що вказані особи перебувають на стажуванні. Також адміністратор надала анкети та копії паспортів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 В ході проведення інспекційного відвідування не надано жодних документів щодо працевлаштування вказаних осіб, ведення яких передбачено законодавством про працю при використанні найманої праці, що свідчить про неналежне оформлення трудових відносин. Також в ході інспекційного відвідування позивач не надала жодних відомостей, що свідчили б про оплату загальнообов`язкових платежів, щодо вказаних осіб.

Надаючи оцінку таким порушенням, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст. 24 КЗпП України).

Між позивачем та ОСОБА_2 01.10.2018 укладено цивільно-правовий договір №1 із змісту п.п. 1.1, 1.2 якого вбачається, що замовник (позивач) замовляє, а виконавець ( ОСОБА_2 ) приймає та зобов`язується протягом строку дії договору надати послуги, перелік яких передбачено в Додатку №1 до договору та додаткові послуги, які замовник замовляє усно, за допомогою засобів електронної пошти або інших засобів зв`язку. Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Виконавець самостійно на власний ризик надає послуги та забезпечує отримання замовником певного результату з предмету договору.

Відповідно до акту прийому наданих послуг до цивільно-правового договору про надання послуг від 31.10.2018 послуги, передбачені договором №1 від 01.10.2018 виконавцем надані, а позивачем отримані, а саме: здійснення передпродажної підготовки товару продукції до відвантаження (упакування).

Між позивачем та ОСОБА_3 01.10.2018 укладено цивільно-правовий договір №2 із змісту п.п. 1.1, 1.2 якого вбачається, що замовник (позивач) замовляє, а виконавець ( ОСОБА_3 ) приймає та зобов`язується протягом строку дії договору надати послуги, перелік яких передбачено в Додатку №1 до договору та додаткові послуги, які замовник замовляє усно, за допомогою засобів електронної пошти або інших засобів зв`язку. Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Виконавець самостійно на власний ризик надає послуги та забезпечує отримання замовником певного результату з предмету договору.

Відповідно до акту прийому наданих послуг до цивільно-правового договору про надання послуг від 31.10.2018 послуги, передбачені договором №2 від 01.10.2018 виконавцем надані, а позивачем отримані, а саме: здійснення передпродажної підготовки товару продукції до відвантаження (упакування).

Згідно з відомістю на виплату грошей №27 за листопад 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали по 805 грн. кожен.

Відповідно до платіжних доручень: №98 від 31.10.2018 сплачено ЄСВ за жовтень 2018 року; №97 від 31.10.2018 сплачено військовий збір; №96 від 31.10.2018 сплачено податок з доходів за жовтень 2018 року.

Згідно з таблицею 5 Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби до Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відображено укладення цивільно-правових договорів №1 і №2 від 01.10.2018 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З приводу таких доказів суд зазначає наступне.

Адміністратор позивача ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності, виданої позивачем 19.09.2018, в письмових поясненнях від 01.10.2018 зазначила, що на стажуванні знаходяться ОСОБА_3 - мененджер-консультант, ОСОБА_2 - мененджер-консультант. Додала копії анкет та паспортів вказаних осіб.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заповнили анкети стажування, а також уклали цивільно-правові договори, які вона передала матері позивача, оскільки позивач перебувала у відрядженні. До того ж вказала, що сторони їх підписали 01.10.2018, а чи підписувала такі договори позивач їй не відомо.

Із змісту анкет від 01.10.2018 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали намір проходити стажування з метою отримання роботи.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 вказала, що приблизно 25.09.2018 приходила в магазин, в якому здійснює підприємницьку діяльність позивач, в пошуках роботи. Два дні приходила, щоб «придивитись» чи підійде їй місце праці. Анкету про стажування заповнювала. Цивільно-правовий договір №2 підписала 01.10.2018, акт прийому наданих послуг від 31.10.2018 теж підписувала. Проте, як при укладенні договору, так і при підписанні акту, позивача вона не бачила.

Разом з цим, із паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що вона 01.10.2018, тобто станом на момент укладення цивільно-правових договорів із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувала за межами України.

В судовому засіданні позивач пояснила, що дійсно в момент укладення договорів перебувала за межами України, проте цивільно-правові договори попередньо підписані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передавали їй для підписання водії.

Щодо таких пояснень, суд оцінює їх критично, оскільки не подано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, на підтвердження таких обставин. Тому, суд вважає, що позивач 01.10.2018 не могла укласти цивільно-правові договори №1 і №2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2. оскільки перебувала за межами України.

Суд також бере до уваги те, що під час проведення інспекційного відвідування цивільно-правові договори, акти прийому наданих послуг, відомості на виплату грошей, платіжні документи про сплату податків і зборів, не пред`являлись відповідачу та не повідомлялось про їх наявність.

Крім цього, суд також звертає увагу на те, що позивач відмовилась від надання показів як свідок під присягою.

Аргументи позивача про те, ним не подавалися зазначені докази, оскільки від нього не вимагалося надання будь-яких інших документів, ніж ті, що пов`язані із виконанням працівниками трудових функцій, суд відхиляє, оскільки це не позбавляло її можливості подати такі докази на обґрунтування обставин щодо наявності цивільно-правових відносин.

Враховуючи встановлені обставини, суд відхиляє подані позивачем докази, на підтвердження перебування позивача з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цивільно-правових відносинах.

Суд погоджується із позицією представника відповідача про те, що допуск до роботи працівника, який в розумінні законодавства не є стажером ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є студентами вищого або учнями професійно-технічного навчального закладу, з якими укладено договір про проходження стажування, а також відсутнє направлення на стажування від центру зайнятості), є фактичним допуском до роботи без укладення трудового договору та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, виходячи з такого.

Статтею 29 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Строк стажування за договором не може перевищувати шести місяців. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Стажування проводиться за індивідуальною програмою під керівництвом працівника підприємства, установи, організації, який має стаж роботи за відповідною професією (спеціальністю) не менш як три роки. У разі коли в період стажування особа, зазначена у частині першій цієї статті, виконує професійні роботи, підприємство, організація, установа за всі роботи, виконані відповідно до наданих завдань, здійснює виплату їй заробітної плати згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок.

Підзаконним актом, що регулює відносини у сфері стажування є постанова Кабінету Міністрів України № 20 від 16.01.2013, якою затверджено порядок укладення договору про стажування та типову форму договору.

Відтак, законодавством визначено порядок та механізм укладання студентами вищих та учнями професійно-технічних навчальних закладів з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання договорів про стажування.

З огляду на викладене, та виходячи з того, що позивач не надала жодних договорів про стажування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд вважає, що такі особи не вважаються стажерами, а отже позивач фактично допустила їх до роботи без укладення трудового договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази є достатніми для висновку про те, що цивільно-правові договори, нібито укладені між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подані з метою уникнення від відповідальності за фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору. Тому, встановлені в оскарженій постанови порушення позивачем ч.1, ч. 3 ст.24 КЗпП України відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо процедури проведення інспекційного відвідування позивача, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV.

Згідно з ч.1 ст.12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Відповідно до ст. 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Згідно з ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) регламентує Порядок №295.

Пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Згідно з п.1 Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Держпраці від 03.08.2018 №84 Головне управління Державної служби України з питань праці у Львівській області є територіальним органом Держпраці, що їй підпорядковується.

В підпункті 3 п.5 Порядку №295 зазначено, що інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

На виконання наведених положень відповідач 18.09.2018 на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П видав направлення №1984 для проведення інспекційного відвідування позивача з 19.09.2018 по 20.09.2018 на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, гарантії прав неповнолітніх та військовослужбовців.

Суд відхиляє аргументи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017, якою затверджено Порядок №295 є нечинною з моменту її прийняття, а отже не могла бути застосована до спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 (набрання законної сили 14.05.2019) визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до ч.2 ст.265 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Враховуючи те, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 набрала законної сили 14.05.2019, то постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є нечинною з 14.05.2019.

З врахуванням викладеного, суд вважає доводи позивача про те, що інспекційне відвідування позивача проведено за відсутності підстав, передбачених п.5 Порядку №295 безпідставними та необґрунтованими.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач провів інспекційне відвідування безпідставно щодо трудових відносин з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки таке проводилась за скаргою ОСОБА_4 , а заяв, повідомлень, скарг до відповідача щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило, вказує наступне.

В підпункті 3 п.5 Порядку №295 зазначено, що інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Суд вважає, що така інформація є лише підставою для винесення такого наказу, але не може визначати межі перевірки, оскільки це є дискреційним повноваженням керівника органу контролю.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач провів інспекційне відвідування на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П, що відповідає вимогам Порядку №295, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Щодо аргументів позивача про те, що відповідач в порушення вимог Порядку №295 не повідомив позивача про намір провести інспекційне відвідування, суд зазначає таке.

Відповідно до п.8 Порядку №295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Таким чином, неповідомлення позивача про проведення інспекційного відвідування є правом відповідача та не є, в свою чергу, порушенням вимог Порядку №295, а тому суд відхиляє аргументи позивача в цій частині з огляду на їх безпідставність.

Пунктом 16 Порядку №295 передбачено, що у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.

Копія акта, зазначеного у п. 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням (п.17 Порядку №295).

Суд встановив, що 19.09.2018 відповідач здійснив спробу проведення інспекційного відвідування позивача, за результатами якої склав акт про неможливість проведення інспекційного відвідування, у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням.

Крім цього, відповідач позивач скерував вимогу від 19.09.2018 про надання/поновлення документів. З такої вимоги вбачається, що підставою її винесення є ненадання інформації необхідної для проведення інспекційного відвідування у зв`язку з чим, строк проведення інспекційного відвідування зупинено на 11 днів. Також в ній міститься зобов`язання позивача надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.

Надаючи оцінку правомірності акту про неможливість проведення інспекційного відвідування та вимоги про надання/поновлення документів, суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту про неможливість проведення інспекційного відвідування та вимоги про надання/поновлення документів, які надані позивачу, датою їх складення є 19.09.2018. Проте, на виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідач надав такі ж акт та вимогу, в яких міститься виправлена дата на 20.09.2018, що суд розцінює як порушення Порядку №295. У відповіді від 11.03.2019 №2542/1/7-09 на запит представника позивач, відповідач зазначив, що при проставленні інспектором праці дати написання документів сталася механічна описка, що і стало причиною виправлення дати, у зв`язку з таким фактом щодо інспектора праці ОСОБА_9 відкрито дисциплінарне провадження.

На виклики до суду для дачі показів як свідок ОСОБА_9 не з`явився, оскільки перебував то у відпустці, то в стані тимчасової непрацездатності.

Суд зазначає, що відповідно до п.10 Порядку №295 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

У п.12 Порядку №295 встановлено, що вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Згідно з п.18 Порядку №295 у разі відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, об`єкту відвідування надсилається копія акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування та письмова вимога із зазначенням строку поновлення документів. На час виконання такої вимоги строк проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування зупиняється.

Отже, єдиною підставою для зупинення строку проведення інспекційного відвідування є встановлення інспекторами праці факту відсутності в об`єкта відвідування документів, ведення яких передбачено законодавством про працю.

Із вимоги про надання/поновлення документів вбачається, що підставою її внесення є ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, що не відповідає вищенаведеному положенню Порядку №295. Більше того, суд наголошує на тому, що встановлення факту відсутності в об`єкта відвідування документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (підстава, зазначена у вимозі про надання/поновлення документів) є неможливим при встановленні відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням (підстава для винесення акта про неможливість проведення інспекційного відвідування).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не мав підстав для зупинення строку інспекційного відвідування, а тому порушив вимоги п.18 Порядку №295, а також п.10 Порядку №295 щодо строку проведення інспекційного відвідування позивача. Крім цього, суд вважає, що вимога не є обов`язковою для виконання, оскільки встановлений в ній строк для подання документів перевищував строки проведення інспекційного відвідування.

Відповідно до п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Оскільки строк інспекційного відвідування позивача, згідно з направленням №1984, встановлений з 19.09.2018 по 20.09.2018, а підстав для його зупинення не було, то акт інспекційного відвідування від 01.10.2018 складений за межами строку проведення інспекційного відвідування.

З огляду на вказане, оскаржена постанова прийнята на підставі акта, який прийнятий з порушенням Порядку №295.

Щодо доводів позивача про те, що вона не отримувала акт інспекційного відвідування та припис про усунення порушень, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.26 Порядку №295 у разі відмови керівника чи уповноваженого представника об`єкта відвідування від підписання або за неможливості особистого вручення акта і припису акт та припис складаються у трьох примірниках. Два примірники акта і припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об`єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування та невиїзного інспектування.

Згідно з накладною №685 вбачається, що акт та припис відправлені цінним листом, проте не рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Таким чином, доводи позивача про те, що відповідач порушив вимоги п.26 Порядку №295 є обґрунтованими.

Щодо аргументів позивача про те, що відповідач порушив його право на участь в розгляді справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 вказаного Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (п.7 Порядку №509).

Обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи.

Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Такий обов`язок вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови. Повідомлення має на меті забезпечити участь особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.06.2019 у справі № 813/3415/18.

Згідно з рішенням відповідача щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ1373/593/НД/АВ/ТД від 11.10.2018, розгляд справи про накладення на позивача штрафу призначено на 23.10.2018 о 10:30 год. за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 8.

16.10.2018 відповідач сформував виклик на розгляд справи та 17.10.2018 відправив його позивачу (трек-номер 380). Таке відправлення вручено позивачу 23.10.2018 о 16:56 год., тобто вже після розгляду справи.

Таким чином, суд вважає, що відповідач розглянув справу про накладення на позивача штрафу та прийняв оскаржену постанову не забезпечивши належним чином право особи на участь в розгляді справи, чим порушив вимоги п.6 Порядку №509.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС не відповідає критеріям правомірності, викладених у ч.2 ст.2 КАС України, оскільки прийнята відповідачем не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд вказує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд встановив, що 01.03.2018 між Магратій Яніною Василівною (Адвокат) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №6 про надання правової допомоги (далі - Договір №6), за умовами якого Адвокат бере на себе зобов`язання по наданню Клієнту послуг, перелік яких наведений в п.2.1 Договору №6. Клієнт зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати послуги Адвоката.

Згідно з додатковою угодою №1 від 01.03.2018 до Договору №6 розмір гонорару (за одну судову цивільну, адміністративну, господарську справу) складає 60000,00 грн., в залежності від складності справи. Сплата узгодженої сторонами суми гонорару здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Адвоката.

Відповідно до п.5 Додаткової угоди №2 від 05.01.2019 до Договору №6 сторони погодили, що відповідно до розділу 4 Договору вартість однієї години роботи Адвоката становить 1400,00 грн. Час, витрачений адвокатом понад норму окремо не оплачується, а входить до фіксованого розміру гонорару згідно з п.1 вказаної Додаткової угоди. Разом з цим, у п.1 зазначеної Додаткової угоди зазначено, що розмір гонорару на надання послуг Адвокатом складає 60000,00 грн. незалежно від вартості однієї години роботи адвоката.

Суд наголошує на тому, що встановлення фіксованої суми гонорару (60000,00 грн.) не відповідає вимогам КАС України, оскільки така сума визначена наперед без врахування часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Актом №1 приймання-передачі наданих послуг від 26.04.2019 до Договору №6 встановлено вартість гонорару Адвоката в розмірі 60000,00 грн., а також витрати на переїзд до іншого населеного пункту в розмірі 4900,04 грн.

Аналізуючи вказаний акт, суд зауважує, що обсяг наданих адвокатом послуг є неспівмірним до часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 134 КАС України, а саме в частині:

- направлення документів через поштове відділення учасникам процесу - 6 год.;

- адміністративний позов (11 сторінок) - 8 год., в якому більша частина якого містить посилання на норми законодавства;

- письмові додаткові пояснення (доповнення) до адміністративного позову від 11.01.2019 (7 сторінок) - 4 год.;

- заперечення на заяву представника відповідача про виклик для допиту в якості свідків та витребування доказів від 26.03.2019 (3 сторінки) - 2 год.;

- заперечення на клопотання представника відповідача про витребування письмових доказів та виклик для допиту свідків від 24.04.2019 (4 сторінки) - 3 год.;

- заперечення на клопотання представника відповідача про залучення письмових та електронних доказів від 23.04.2019 (3 сторінки) - 3 год.;

- 17 листів (обсягом по 1 сторінці) - кожен по 0,5 год., більшість з яких позивач не долучив до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейського суду з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п.п. 34- 36), від 23.01.2014 у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі виграти були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене, таким, що відповідає часу, який витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складності справи, ціні позову, а також відповідає критеріям розумності є гонорар в розмірі 20000,00 грн.

Таким чином, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000грн.

Щодо стягнення витрат, що пов`язані із прибуттям до суду представника позивача, суд зазначає наступне.

У ч.3 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони (ч.1 ст.135 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.135 КАС України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з граничними розмірами компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 № 590 витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Відповідно до п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема: 1) витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);

Згідно з п.9 вказаної Постанови витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтверджуючими документами.

Пунктом 2.25. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196 передбачено, що перевезення пасажирів здійснюється між усіма залізничними станціями, відкритими для посадки, висадки пасажирів, за розкладом руху пасажирських поїздів, у категоріях вагонів: а) 1, 2, 3 класів - з відкритими та закритими купе з місцями для сидіння; б) загальні сидячі - з відкритими купе з місцями для сидіння; в) плацкартні - з відкритими купе з місцями для лежання; г) купейні - з окремими чотиримісними купе з місцями для лежання; ґ) м`які - з окремими двомісними "СВ" та тримісними купе з місцями для лежання.

Представник позивача надала посадочні документи на проїзд у залізничному транспорті на загальну суму 9923,94 грн. у вагонах, які не відносяться до класу м`якого, а тому такі витрати не перевищують наведені норми витрат на проїзд.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов`язані із прибуттям до суду представника позивача в розмірі 9923,94 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ст.139 КАС України на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2233,8 грн., сплаченого відповідно до платіжних документів №103 від 14.11.2018 та №107 від 04.12.2018.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2233 (дві тисячі двісті тридцять три) грн. 80 коп.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати, що пов`язані із прибуттям до суду представника в розмірі 9923 (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн. 94 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене і підписане 04.11.2019.

Суддя А.Г. Гулик