Справа № 420/3487/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3487/19
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Захарівської районної державної адміністрації Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Захарівської районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання вимог законодавства про нарахування та виплату позивачу за рахунок бюджетних асигнувань середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року в сумі 132628 грн. 14 коп., стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року в сумі 132628 грн. 14 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач працювала в Фрунзівській районній державній адміністрації Одеської області та була звільнена з 28 березня 2016 року з займаної посади у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, а враховуючи укладення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, тобто, ОСОБА_1 , як військовослужбовець, несла службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, вона користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частиною 3 статті 119 КЗпП. Враховуючи зазначені обставини позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час військової служби за контрактом в особливий період.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області №55/к-2016 від 05.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Захарівської районної державної адміністрації Одеської області щодо невиконання вимог законодавства про нарахування та виплату позивачу за рахунок бюджетних асигнувань середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року.

Стягнуто з Захарівської районної державної адміністрації Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час військової служби за контрактом в особливий період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року в сумі 88972 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Захарівська районна державна адміністрація Одеської області подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що Розпорядженням Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області №92/к-2014 від 30.12.2014 ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи апарату Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області.

Згідно з відомостями, зазначеними в військовому квитку позивача, вона 29 березня 2016 року зарахована на військову службу за контрактом, про що Фрунзівський районний військовий комісаріат повідомив відповідача відповідним повідомленням №215 від 05.04.2015.

На підставі зазначеного повідомлення, розпорядженням Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області №55/к-2016 від 05.04.2016 ОСОБА_1 звільнено з 28 березня 2016 року з посади головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи апарату Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.

Згідно пункту 12 частини 1 постанови Верховної ради України «Про перейменування населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року №1377-VIII в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район.

Розпорядженням Голови Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області №291/А-2016 від 13.07.2016 «Про перейменування районної державної адміністрації» Фрунзівська районна державна адміністрація Одеської області перейменована у Захарівську районну державну адміністрацію Одеської області.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 березня 2019 року №12-РС старшого солдата ОСОБА_1 , механіка апаратної П-257-24К взводу телекомунікаційних систем роти зв`язку батальйону зв`язку з 29 березня 2019 року звільнено з військової служби у запас за п. п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

ОСОБА_1 1 квітня 2019 року звернулася до Захарівської районної державної адміністрації Одеської області із заявою щодо поновлення її на посаді, за якою вона працювала до зарахування на військову службу, а також про виплату середнього заробітку за період військової служби під час дії особливого періоду з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року.

За наслідками розгляду звернення позивача Захарівська районна державна адміністрація Одеської області надала відповідь №В-94 від 25.04.2019 року про те, що доповідними записками керівника апарату Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області ( ОСОБА_2 ) засвідчено, що позивач був відсутній на робочому місці з 28 березня 2016 року по 06 квітня 2016 року. В телефонному режимі позивач повідомив, що захворіла та будете на лікарняному, але як пізніше з`ясувалося, лікарняного листа не було надано. Дізнавшись зі слів інших працівників про намір позивача вступити на військову службу за контрактом, 04 квітня 2016 року керівник апарату зателефонувала до Фрунзівського військового комісаріату. За результатами дзвінка на адресу районної державної адміністрації надійшов лист Фрунзівського військового комісаріату від 05 квітня 2016 року №215 про те, що відповідно до наказу Навчального Центру №179 від 29.03.2016 року №29 ОСОБА_1 зарахована на військову службу за контрактом в Збройні Сили України. Також керівником апарату районної державної адміністрації підготовлені та надіслані листи на адресу: КУ «Фрунзівська центральна лікарня» від 05.04.2016 року №01/01-27/766, а копія КЗ «Фрунзівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про надання інформації щодо отримання листів непрацездатності; Фрунзівського військового комісаріату від 05.04.2016 року №01/01-27/765 з вимогою надати роз`яснення на підставі чого з ОСОБА_1 укладено контракт. Відповідно до п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України позивача було звільнено з 28 березня 2016 року, у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.

Позивач не погодився із протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиконання вимог законодавства про нарахування та виплату позивачу за рахунок бюджетних асигнувань середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року в сумі 132628 грн. 14 коп., що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі приписів 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що позивача з 28 березня 2016 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи апарату Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України.

За правилами 3 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною 1 статті 51, частиною 5 статті 53, частиною 3 статті 57, частиною 5 статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби громадянами України здійснюється, зокрема, громадянами у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

На підставі 1 статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

За правилами пунктів 13, 15, 18 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 на військову службу за контрактом приймаються: громадяни відповідно до статей 19 і 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються: контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Перший контракт про проходження військової служби укладається: з військовослужбовцями, прийнятими на посади рядового складу, - строком на 3 роки.

Згідно частини 2 статті 23, частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом статей 1, 10, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Верховна Рада України відповідно до Конституції України здійснює законодавче регулювання питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, визначає відповідні видатки з Державного бюджету України, затверджує протягом двох днів з моменту звернення Президента України укази про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію.

Відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України: зокрема, приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України; встановлює режим роботи органів державної влади, інших державних органів під час мобілізації та у воєнний час.

Згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 1126-VІІ, оголошено та проведено часткову мобілізацію.

Водночас, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про закінчення такого періоду на час розгляду справи Президентом України не приймалось.

До того ж, рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

З наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 березня 2019 року №12-РС вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту під час дії особливого періоду.

Отже, на ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, тобто, збереження місця роботи, посади, і середнього заробітку в установі, в якій вона працювала на час призову та вона не могла бути звільнена за пунктом 3 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Тобто те, що позивач не підлягав мобілізації не змінює того, що його призвали на строкову військову службу під час дії особливого періоду і гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП, власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, № судового рішення в ЄДРСРУ 78528642.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням положень частини 2 статті 9 КАС України та виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача слід визнати протиправним та скасування розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області №55/к-2016 від 05.04.2016 року, яким ОСОБА_1 з 28 березня 2016 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи апарату Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області, оскільки без скасування цього розпорядження позивачу не може бути виплачений середній заробіток цією установою.

До того ж з огляду на протиправне звільнення позивача та позбавлення її гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, тобто, збереження місця роботи, посади, і середнього заробітку в установі, в якій вона працювала на час призову, не виплату відповідачем позивачу середнього заробітку за період проходження військової служби, в даному випадку відповідачем допущена протиправна бездіяльність у вигляді не виконання вимог законодавства про нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час військової служби за контрактом в особливий період з 29.03.2016 року по 29.03.2019 року, а тому такий середній заробіток має бути стягнутий з відповідача на користь ОСОБА_1 за період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року.

За змістом пунтків 2, 4, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої Захарівською районною державною адміністрацією Одеської області довідки про заробітну плату позивача за останні 2 місяці перед звільненням, заробітна плата позивача склала за лютий 2016 року - 4438,93 (в тому числі відпустка 1025,64 грн., м/д 1378 грн.), березень 2016 року - 2684,75 грн., всього 7123,68 грн., однак за вирахуванням відпустки та матеріальної допомоги заробітна плата позивача складала за лютий 2035,29 грн., за березень 2684,75 грн. по 28 березня 2016 року, тобто, середньоденне грошове забезпечення складає (4720,04 ч 40) 118 грн., тобто, заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 29 березня 2016 року по 29 березня 2019 року складає 118х754 = 88972 грн.

Водночас колегія суддів погоджується з розрахованим середнім заробітком за час військової служби в сумі - 88972 грн.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

На спростування доводів апелянта на те, що на момент укладання контракту з позивачем, мобілізація не проводилася, так як закінчилася 17 серпня 2015 року, в 2016 році мобілізація не проводилась, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан, колегія суддів вказує на лист Верховного Суду від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18.

Так, Верховний Суд у вищенаведеному листі повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Отже, Верховний Суд дотримується правової позиції, згідно з якою особливий період в Україні діє.

Це означає, що роботодавці і далі зобов`язані діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, у тому числі призваних на військову службу. Зазначені гарантії встановлені статтею 119 Кодексу законів про працю України (зберігати місце роботи, посаду і середній заробіток таких працівників).

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Захарівської районної державної адміністрації Одеської області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року у справі № 420/3487/19 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: А.Г. Федусик