Справа № 300/1911/19
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2019 р. справа № 300/1911/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

19.09.2019 представник ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати з 22.12.2017 пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 22.12.2017 з урахуванням періоду з 16.08.1982 по 24.10.1987 в 1,5-кратному обчисленні.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що пільгове обчислення страхового стажу проводиться на підставі трудової книжки або письмового трудового договору, або довідки в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Вказує, що у відповідності до вимог законодавства України, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Стверджує, що згідно записів у трудовій книжці позивача, а також інших документів (довідок, архівних довідок, особових карткок та ін.) у період з 16.08.1982 по 24.10.1987 ОСОБА_1 працював у Виробничому об`єднанні «Тюменбургаз» (на сьогодні - філіал «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння»), яке розташоване в районах Крайньої Півночі. Не зважаючи на це, відповідач припинив виплату позивачу пенсії за віком, що зумовило звернення представника позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 16.10.2019. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 56-61). Просив суд в задоволенні позову відмовити та зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Івано-Франківській області під час розгляду звернення в черговий раз направлено запит на адресу філіалу «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння» щодо витребування уточнюючих документів, на підставі яких можна було б зарахувати період роботи у півторакратному розмірі. Та після надходження відповіді буде вирішуватись питання щодо відновлення виплати пенсії. Водночас, відповідач вказав, що ні в Тимчасовій угоді від 15.01.1993, ні в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також не йдеться про пільгове обчислення такого стажу і в Законах України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначені обставини, на думку представника відповідача, доводять правомірність дій відповідача.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат по справі, представник відповідача відмітив, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру. Тому витрати позивача на правничу допомогу є неспівмірними із складністю даної справи, яка є справою незначної складності. Ці витрати не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.12.2017 звернувся до Калуського об`єднаного управління ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно Тимчасової угоди між Урядом України і Урядом РФ про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі (зв. ст. а.с. 69).

Згідно протоколу 2413 від 07.02.2018 Калуським об`єднаним управлінням ПФУ прийнято рішення про призначення пенсії за віком (шифр пенсії 107) ОСОБА_1 з 22.12.2017 (а.с. 68).

Надалі кошти були перераховані на картковий рахунок позивача в «Ощадбанк», однак були повернуті Долинським відділом Калуського об`єднаного управління ПФУ, та, відповідно припинена виплата пенсії позивачу.

Як стверджує представник позивача, чого не заперечує відповідач, на її усні звернення Долинський відділ об`єднаного управління ПФУ повідомив, що ними буде проводитись додаткова перевірка стажу роботи ОСОБА_1 в районах Крайньої Півночі, і в подальшому, при надходженні додаткових документів, виплата пенсії буде відновлена.

В зв`язку з тим, що з моменту звернення до пенсійного фонду минув тривалий час, а виплата пенсії позивачу так і не відновлена, 23.07.2019 представник позивача звернулася із заявою до відповідача, в якій просила призначити і виплатити пенсію ОСОБА_1 з 22.12.2017 - з моменту його звернення про призначення пенсії, а також зарахувати стаж його роботи в районах Крайньої Півночі з 16.08.1982 по 24.10.1987 в 1,5-кратному обчисленні (а.с. 27).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 22.08.2019 за №966/Ш-15 представнику позивачу повідомлено, що на сьогодні відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 не відбулося з тих підстав, що у пенсійного органу відсутні документи, які б підтверджували укладення з ОСОБА_1 строкових трудових договорів, в зв`язку з чим період з 16.08.1982 по 24.10.1987 управлінням зараховано в одинарному обчисленні, а тому, за підрахунками ПФУ, стаж роботи позивача становить 22 роки 6 місяців 1 день. Також зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду в області під час розгляду звернення в черговий раз направлено запит на адресу філіалу «Урегой буріння» ТОВ «Газпром буріння» щодо витребування уточнюючих документів, на підставі яких можна було б зарахувати період роботи у півторакратному розмірі. Та після надходження відповіді буде вирішуватись питання щодо відновлення виплати пенсії (а.с. 28).

Вважаючи таку відмову відповідача щодо незарахування стажу роботи ОСОБА_1 в районах Крайньої Півночі з 16.08.1982 по 24.10.1987 в 1,5-кратному обчисленні та, як наслідок, не призначення (відновлення виплати) пенсії ОСОБА_1 протиправними, представник позивача звернулася до суду з метою захисту порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 за №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій таких пільг: виплату надбавок до заробітної плати, надання додаткових відпусток, можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки, виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) у разі тимчасової втрати працездатності (статті 1-4).

Статтею 5 названого Указу встановлено надання додаткових пільг, зокрема, зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності працівникам, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

Статтею 3 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» скорочено тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960, з п`яти до трьох років.

Також пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 за №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» зазначено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Отже, відповідно до зазначених нормативно-правових актів, період роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях прирівняних до них, з 01.03.1960 зараховується до стажу роботи в 1,5-кратному розмірі при умові, якщо працівник мав право на пільги, встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Абзацами 1 та 2 підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.05 за №22-1 (далі - Порядок №22-1) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за№637. За період роботи до 01.01.1991 на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Аналогічні положення були закріплені в статті 15 Кодексу про працю РСФСР від 09.12.1971, що діяли на момент роботи позивача у районах Крайньої Півночі, згідно яких також визначено, що «Трудовой договор (контракт) есть соглашение между трудящимся и предприятием, учреждением и организацией, по котрому трудящийся обязуется выполнять работу по определенной специальности, квалификации или должности с подчинением внутреннему трудовому распорядку, а предприятие, учреждение, организация обязуется выплачивать трудящемуся заработную плату и обеспечивать условия труда, предусмотренные законодательством о труде, коллективным договором и соглашением сторон».

Відповідно до статті 39 цього Кодексу, «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности работника».

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Суд також звертає увагу, що пенсійний орган зобов`язаний призначати, здійснювати нарахування пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, ніж положення постанов Пенсійного Фонду України. Зазначений Закон не передбачає надання первинних документів у разі наявності відомостей про роботу в трудовій книжці.

Суд встановив, що на підтвердження наявності трудового стажу в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі позивач надав Калуському об`єднаному управлінню ПФУ трудову книжку, згідно якої позивач працював помічником бурильника, механіком по обслуговуванню бурових, начальником прокатно-ремонтного цеху бурового обладнання у Виробничому об`єднанні «Тюменбургаз» (на сьогодні - філіал «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння»).

Вказані записи у трудовій книжці позивача скріплені підписом вповноваженої особи роботодавця та відповідною печаткою, а також зазначено накази, згідно яких приймався на роботу та звільнявся у спірний період позивач.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, при цьому, відповідач не оскаржує сам факт роботи позивача у спірний період у Виробничому об`єднанні «Тюменбургаз», тобто у районах Крайньої Півночі.

Окрім того, позивачем пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії від 22.12.2017 надано інші докази про підтвердження страхового стажу, які також містяться в матеріалах справи, зокрема:

- диплом (свідоцтво, атестат) про навчання серії НОМЕР_1 від 10.06.1982 (а.с. 20).

- уточнюючу довідка філіалу «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння» від 17.11.2015 за №09/9782, якою підтверджено, що ОСОБА_1 працював повний робочий тиждень, повний робочий день у районах Крайньої Півночі та в частині обчислення трудового стажу на ОСОБА_2 поширюються пільги щодо зарахування стажу роботи в 1.5-кратному обчисленні (а.с. 18-19);

- довідку ТОВ «Газпром буріння» від 18.11.2015 за №08/9819 про заробітну плату позивача за 1982-1987 роки (а.с. 83).

При цьому, в матеріалах справи містяться також:

- особова картка з ТОВ «Газпром буріння», в якій відображені усі необхідні відомості про роботу позивача у Виробничому об єднанні «Тюменбургаз» з 16.08.1982 по 24.10.1987 (накази про прийняття на роботу, переведення, звільнення) (а.с. 25);

- підтвердження прибуття до посвідчення №823, згідно якого значиться, що ОСОБА_1 прибув на роботу у ВО «Тюменбургаз» з Івано-Франківського університету нафти і газу та приступив до роботи помічником бурильника (а.с. 22);

- копія наказу №148-К від 16.08.1982 про прийняття ОСОБА_1 на роботу в ВО «Тюменбургаз» помічником бурильника (а.с. 23);

- копія наказу №8-К від 12.01.1983 про переведення на посаду механіка по обслуговуванню бурових з 11.01.1983 (а.с. 24).

Відмовляючи у зарахуванні періоду роботи у Виробничому об`єднанні «Тюменбургаз» до стажу роботи в районах Крайньої Півночі, та, як наслідок, припинивши виплату пенсії позивачу, при цьому, після фактичного призначення її згідно протоколу 2413 від 07.02.2018, відповідач виходив з того, що позивачем не надано підтвердження наявності строкових трудових угод.

Виходячи з наведених вище положень законодавства, пільгове обчислення страхового стажу для призначення пенсії з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців застосовується за періоди роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР.

Системно проаналізувавши наведені вище норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07.06.2018по справі №173/637/17, від 03.07.2018 по справі 302/662/17-а, від 25.09.2018 по справі 554/1723/17, від 18.12.2018 по справі 263/13671/16-а, від 10.01.2019 по справі 352/1612/15а.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що періоди роботи позивача з 16.08.1982 по 24.10.1987 у районах Крайньої Півночі, а саме у Виробничому об`єднанні «Тюменбургаз» (на сьогодні - філіал «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння») підтверджені записами у трудовій книжці ОСОБА_1 , копія якої була надана відповідачу разом із заявою про призначення пенсії та долучена до матеріалів адміністративної справи.

Відповідач достовірність зазначених записів не заперечує.

Як наслідок, згаданий вище період роботи ОСОБА_1 з 16.08.1982 по 24.10.1987 у районах Крайньої Півночі, що підтверджений записами та відповідними відмітками у трудовій книжці позивача, має бути зарахований до стажу останнього з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців (в 1,5-кратному обчисленні).

Крім того, зі змісту уточнюючої довідки філіалу «Уренгой буріння» ТОВ «Газпром буріння» від 17.11.2015 за №09/9782 судом встановлено, що в спірний період з 16.08.1982 по 24.10.1987 працював у м. Новий Уренгой на території Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області, яка згідно переліку, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967 за №1029 відноситься до районів Крайньої Півночі.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Як судом встановлено, пенсійним органом ОСОБА_1 пенсія за віком вже призначена з 22.12.2017 згідно протоколу Калуського об`єднаного управління ПФУ 2413 від 07.02.2018, однак припинена її виплата у зв`язку із відсутністю документів, які б підтверджували укладення з ОСОБА_1 строкових трудових договорів.

Суд з цього приводу зазначає, що у статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як до підтвердження укладення строкових трудових договорів. Звідси випливає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії, тобто право позивача на пенсію було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України.

Аналогічний висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.08.2019 по справі №646/7115/17.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладені обставини та факт призначення позивачу пенсії, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати з 22.12.2017 пенсії за віком ОСОБА_1 , що зумовлює необхідність зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 22.12.2017 з урахуванням періоду з 16.08.1982 по 24.10.1987 в 1,5-кратному обчисленні, тобто зарахування одного року роботи у вказаний період за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській областіна користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., що підтверджується квитанціями№N19K13712Mвід 03.09.2019 та №N19K13462M (а.с. 3, 51).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги у розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частинами 4 та 5 вказаної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, частиною 9 статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги №03/09/02 від 03.09.2019 (а.с. 30), копія додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №03/09/02 від 17.09.2019 (а.с. 31), квитанція №255688 (а.с. 32), витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 34), акт прийому-передачі послуг №21/10 від 21.10.2019 (а.с. 126).

Так, на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги представник позивача долучила до матеріалів позову квитанцію №255688 форми №ПО-Д2.

Однак, суд звертає увагу на те, що надана представником позивача квитанція №255688 форми №ПО-Д2 не містить будь-яких реквізитів рахунку адвоката та виписана адвокатом Лютак Л.Л., а тому не є належним фінансовим документом, який підтверджує в даному випадку факт понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Окрім цього, форма квитанції №ПО-Д2 передбачена наказом Укрсоюзсервісу від 29.09.95 за №8, яким затверджено Інструкцію по використанню форм документів суворої звітності, що застосовуються для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги.

Так, положеннями пункт 1.4. даної Інструкції передбачено, зокрема, що форми документів суворої звітності складені та мають позначення залежно від видів послуг (робіт). Позначення форм включає: ПО - побутове обслуговування; В, Д, О, П, ПА, Р, Ю - види послуг (робіт) відповідно: Д - дрібні та невиробничі послуги; 1, 2, 3... - порядковий номер форми виду послуг.

Згідно приписів пунктів 2.3-2.4 вказаної Інструкції, вартість замовлення підтверджується підписом замовника, а сума отриманих коштів підтверджується підписом представника господарюючого суб`єкта. Під час видачі замовлення виконавець проводить остаточний розрахунок із замовником, проставляє фактичну дату видачі замовлення і заповнює гарантійний талон до квитанції. Гарантійний талон з печаткою або штампом господарюючого суб`єкта передається замовнику.

Таким чином, така форма квитанції, яку долучила представник позивача використовується при наданні господарюючими суб`єктами побутових послуг (а не юридичних, правових), окрім того, при наданні побутової послуги має бути обов`язково підпис замовника, що підтверджує вартість замовлення та виданий гарантійний талон з печаткою або штампом господарюючого суб`єкта.

Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014, заява №19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як уже зазначено судом, такий факт може бути доведено на підставі квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, касового чеку тощо. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана позиція узгоджується із висновками, наведеними в постановах Верховного Суду від 02.07.2019 по справі №810/795/18 (адміністративне провадження №К/9901/8770/19) та від 20.06.2019 по справі №821/440/17 (адміністративне провадження №К/9901/34320/18).

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) щодо невиплати з 22.12.2017 пенсії за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) з 22.12.2017 з урахуванням періоду з 16.08.1982 по 24.10.1987 в 1,5-кратному обчисленні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С.Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) сплачений ним судовий збір в розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного судуабо через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.