Справа № 520/5136/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 р.Справа № 520/5136/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В. ,представника позивача Іванова Д. А .

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.08.19 року по справі № 520/5136/19

за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_4 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2019р. № 193-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2019р. № 193-19 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначав, що суб`єктивна сторона його побоювань полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в урядовій армії під час громадянської війни, дії якої засуджуються міжнародним співтовариством чи курдських військових загонах, оскільки не хоче вбивати мирне населення Сирії чи здійснювати інші порушення міжнародного гуманітарного права (усі сторони конфлікту несуть відповідальність за загибель великої кількості цивільного населення та масово порушують права людини) та через те, що позивач за національністю є курдом.

Через зазначені побоювання позивач вважає, що у країні громадянської належності йому загрожують тортури, принижуюче гідність поводження чи покарання або навіть смерть.

На думку позивача, ним на підтвердження обґрунтованості зазначених побоювань надано достатньо інформації, яка свідчить про обґрунтованість зазначених побоювань стати жертвою переслідувань або ситуації загальнопоширеиого насилля та систематичного порушення прав людини у Сирії, а саме: Рекомендаціями щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, 03 листопада 2017 року, Доповідями Генерального секретаря від 14.09.2018р., 11.12.2018р., І9.02.2019р, про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017) та 2401 (2018) Ради Безпеки ООН; Резолюція Ради з прав людини від 23.03.2018р. №37/29. Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці;; Резолюція Ради з прав людини від 23.03.2018р. №37/29. Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці; Витяг з доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сирійській Арабській Республіці від 09.08,2018р., від 31.01.2019р; Резолюція Ради Безпеки ООН 2449 (2018) від 13.12.2018.

Позивач вважає, що суд першої інстанції помилково не враховував інформацію по країні походження, як доказ обґрунтованості побоювань позивача попри те, що вона повністю відповідає вимогам встановленим для доказів у ст.ст. 72, 94 КАС України та підтверджує об`єктивну сторону побоювань.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційгу скаргу позивача в яком у серед іншого зазначено, що ІКП підтверджує створення курдських загонів самооборони, які боронять Сирійський Курдистан та місця компактного проживання курдів, проте відсутня інформація про примусовий призов молодих курдів до цих загонів. За існуючою інформацією молодь, в тому числі і молоді жінки добровільно вступають до цих загонів.

Стосовно того факту, що заявника можуть призвати до урядової армії і змусити приймати участь у військових діях, оскільки він курд, відповідач вважає, що також спростовується, тому що на сайті Міністерства оборони Сирійської Арабської Республіки, визначені випадки за яких громадянин може бути звільненим від несення військового обов`язку.

Чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ.

Відповідач вважає, що позивач не повідомив про наявність у нього пацифістських поглядів або релігійних переконань, які не дозволяють йому брати зброю в руки, та не довів, що несення військової служби потребує його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті, як передбачено п. 170 гл. V Керівництва.

Таким чином, на думку відповідача вбачається, що заявник уникає проходження військової служби будь яким способом, що згідно з п. 167 глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН10, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином, «Опасения преследований или наказания за дезертирство или за уклонение от призыва сами по себе не являются по определению обоснованными опасениями быть жертвой преследований...».

Отже, відповідач зауважує, що викладений позивачем факт, що він за походженням курд, а за релігійним переконанням мусульманин - суніт, як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідування спростовується.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, 06.07.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів ГУ ДМС в Харківській області складено висновок від 29.11.2017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 .

На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок ГУ ДМС В Харківській області, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2017 №502-17.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.01.2018 №8, в якому вказано, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 №502-17.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого рішення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 р. у справі №820/404/18 позов ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 № 502-17 "Про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2018 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 залишено без змін.

На виконання рішення відповідачем повторно розглянуто анкету-заяву позивача та складено висновок(а.с.164-173).

Рішенням від 13.05.2019 р. №193-19 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_4 (а.с.174).

Позивачем 23.05.2019 р. отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.05.2019 р. №59, яким повідомлено позивача, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Вам відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні(а.с.16).Підстава: рішення Державної міграційної служби України від 13 травня 2019 р. №193-19.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що позивач під час перебування в країні походження зазнавав чи буде зазнавати будь-які переслідування за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закону України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Колегія суддів аналізуючи наведене зазначає, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проживав у Сирії разом із сім`єю жив у місті Кобані . Він приїхав в Україну в м. Харків 2009 році з метою навчання. До 2013 року позивач навчався в Харківському національному університеті міського господарства.

Містечко Кобані, в якому розташований інший будинок родини позивача, неодноразово було атаковано ісламістськими угрупуваннями. Також у позовній заяві позивач зазначив, що у Сирії його можуть переслідувати проурядові сили через небажання брати участь у війні та представники Ісламської держави через те, що позивач за національністю курд.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_4 вказує, що в країні його походження Сирійської Арабської Республіки на даний момент існує загроза його життю через те, що у разі повернення до батьківщини, його призовуть до урядової армії та участі у військових діях, оскільки він військовозобов`язаний, або його можуть вбити терористи через те, що за походженням він курд.

Відповідно до пункту 51 Керівних положень УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво), не існує загально визначеного поняття «переслідування». Зі статті 33 Конвенції і 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.

Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/ЕU від 13 грудня 2011р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у значенні Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини.

Як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у ході співбесід позивач не виявив, жодних побоювань стати жертвою переслідувань через те, що він курд, та за релігійним переконанням мусульманин-суніт. Окрім того, у ході співбесіди 21.07.2017, вказував, що йому ніколи не доводилось бути причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства яке було пов`язано з його національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в Сирії за цією ознакою.

Отже, у розумінні пунктів 51-53 Керівництва, тільки те, що позивач курд, та за віросповіданням мусульманин-суніт не може кваліфікуватись як акт переслідування.

Позивач зазначає, та виділяє один факт, що через те, що він курд він може бути призваний до служби в армії (як до курдських загонів самооборони, або до урядової армії), однак, за інформацією по країні походження заявника, встановлена наступна інформація:

«...Сирійські курди, вже після початку військових дій у Сирії, створили на землях Сирійського Курдистану власну автономію - Рожава. Проголошення акту про автономію супроводжувалося самостійним захистом курдських земель загонами самооборони курдів (УРв). Сирійська влада була змушена змиритися із цим фактом, оскільки була не спроможна силою вплинути .на політику курдів та воліла домовитися з ними, що вони можуть самостійно захищати свої землі...».

«...Успехи сирийских курдов общепризнаны. Им удалось в тяжелых боях с помощью турецких, иракских и иранских собратьев отстоять стратегически важный г.Кобани, освободить практически все ранее оккупированные джихадистами районы. Поскольку официальные сирийские власти и силовые структуры еще в 2012 году покинули северные районы страны в целях экономии сил и средств, то курдам пришлось оперативно создать органы местного самоуправления и отряды самообороны. Главной политической силой региона стала Партия (демократического союза (ПДС), которая приглашает к сотрудничеству не только курдских активистов, но и все этнические и конфессиональные группы региона (армяне, ассирийцы, туркоманы, арабы и др.). По такому же принципу строятся и отряды самообороны. ПДС установила контроль за большей частью сирийско-турецкой границы (800 км) и провозгласила создание на севере Сирии автономного региона "Рожава " ( кантоны Джазира , Кобани, Африн).

Имеются также кварталы с компактным проживанием курдов в г.Алеппо»...».

«...Что касается организации вооруженного ополчения курдских кантонов, то она отличается несколькими ключевыми признаками. Во-первых, в курдских формированиях господствует принцип демократического самоуправления и выборности командиров...Во-вторых, курдские формирования комплектуются исключительно на добровольной основе. Впрочем, есть, случаи и мобилизации, однако последнее относится к крайне опасным ситуациям, когда враг буквально подступает к населенному пункту...На фронт ополченца могут отправить лишь по его собственному желанию. Кроме того, в отличие от «Исламского государства», курдские і вооруженные формирования не используют несовершеннолетних подростков в качестве бойцов.

Совершеннолетие ополченцев - третья главная характеристика Отрядов народной самообороны Западного Курдистана, сражающихся на передовой...».

Що ж стосується того факту, що позивача можуть призвати до урядової армії і змусити приймати участь у військових діях, оскільки він курд також спростовується, оскільки на сайті Міністерства оборони Сирійської Арабської Республіки, визначені випадки за яких громадянин може бути звільненим від несення військового обов`язку. Колегія суддів враховує,що чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ.

Відповідно до Рекомендацій з міжнародного захисту № 10: «Ходатайства о предоставлении статуса беженца в связи с военной службой в контексте статьи 1А (2) Конвенции 1951 г. о статусе беженца и (или) Протокола к ней 1967 г.»: «Дезертирство означает самовольное оставление места службы или поста, либо сопротивление призыву на военную службу. В зависимости от национального законодательствадаже лицо призывного возраста, прошедшее национальную службу и демобилизовавшееся, но всё равно считающееся военнообязанным, при определённых обстоятельствах может считаться дезертиром. Дезертирство может иметь место в отношении службы в полиции, жандармерии или эквивалентных служб безопасности; кроме того, этот термин применяется к дезертировавшим из негосударственных вооружённых групп. Дезертирство может совершаться по религиозно-этическим или иным причинам ».«Уклонение от призыва на военную службу происходит в тех случаях, когда лицо не регистрируется для призыва или вербовки на обязательную военную службу или не является по повестке. Уклонение может , быть результатом бегства уклоняющегося за границу или же заключаться, среди прочего, в возращении повестки военным органам. В последнем случае лицо иногда может называться сопротивляющимся призыву, а не уклоняющимся от призыва, но в настоящих Рекомендациях термин «лицо, уклоняющееся от призыва на военную службу» применяется в обоих случаях. Уклонение от призыва на военную службу также может носить упреждающий характер в том смысле, что данные действия могут совершаться ещё до получения фактического требования о регистрации или о явке на службу. Уклонение от призыва имеет место только в том случае, если осуществляется обязательный набор на военную службу (далее - «призыв»). Уклонение от призыва может совершаться из религиозно-этических соображений или по иным причинам».

Відповідно до міжнародного законодавства, можливістю для уникнення зазначеного факту і є релігійні переконання особи.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи позивача відповідачем, останній не повідомив про наявність у нього пацифістських поглядів або релігійних переконань, які не дозволяють йому брати зброю в руки. Позивач не довів, що несення військової служби потребує його участі у військових і діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті, як передбачено п. 170 гл. V вищевказаного Керівництва.

Таким чином з вищевикладеного вбачається, що позивач уникає проходження військової служби будь яким способом, що згідно з п. 167 глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином, «Опасения преследований или наказания за дезертирство или за уклонение от призыва сами до себе не являются по определению обоснованными опасениями 1 быть жертвой преследований... ».

Отже, викладений позивачем факт, що він за походженням курд, а за релігійним, переконанням мусульманин - суніт, як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідування і спростовується.

Встановлено, що ОСОБА_4 виїхав з Туреччини до України в 2007 році на навчання. Ситуація в країні його громадянської належності за час перебування в Україні змінилася. Заявником долучена ПСП, яка містить загальну інформацію по ситуації в Сирії . ОСОБА_4 у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказує, що «...через війну, яка зараз точиться в Сирії я не можу повернутись на Батьківщину...».

Що ж стосується безпекової ситуації на території громадянської належності заявника потрібно зазначити, що за 2017 - 2019 роки, ситуація в Сирійській Арабській Республіці значно змінилась, а саме:

Наявна інформація опублікована в мережі Інтернет ЗМІ, щодо безпекової ситуації в Сирійській Арабській Республіці на даний час, вказує на те, що не вся територія Сирії охоплена ситуацією загального насильства. Інформація вказує на поступове збільшення кількості населених пунктів, що приєдналися до процесу перемир`я в Сирії, яке було оголошене 27.02.2016. Так, на 16 листопада 2016 року їх кількість становила 94513, на 18 листопада 2017 року - 227314, на початок березня 2018 року - 242615.

За інформацією по країні походження, майже вся територія Сирії, включаючи міста Дамаск та Алеппо, знаходиться під контролем державної влади країни, через що, на цих територіях відсутні військові дії та протистояння між терористичними угрупуваннями, опозиційними силами з одного боку та урядовими силами з іншого боку, про що свідчать наступні джерела:

УВКБ ООН у V Редакції Рекомендацій з питання міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку від 03.11.2017 зазначає наступне: « Как сообщается, на і протяжении 2016-2017 гг. сирийские правительетвенные силы отвоевали у антиправительственных вооруженных группировок и ИГИЛ значительную часть территории страны, в частности, соответственно крупнейший город Сирии Алеппо (в декабре2016 г.) и, после прорыва трехлетней блокады ИГИЛ, расположенный на северо-востоке страны город Дейр-эз-Зор (в сеятябре 2017 г,). На момент подготовки данного материала сирийские правительственные силы осуществляют контроль над всеми крупными городами, включая столицу страны Дамаск и большинство ее пригородов, города Алеппо, Хомс, Хама , частично город Деръа, болынинство территорий вдоль границы с Ливаном, а так же прибрежный регион, в том числе провинцйи Латакия и Тартус ».

За інформацією американської міжнародної правозахисної організації «Х`юманРайтсВотч» (« HumanRightsWatch ») від 01.01.2018: « В 2017 г. гпавньм приоритетом участников сирийского конфликта стал разгром «Исламскогогосударства» (ИГ). Дамаску при поддержке России , Ирана и «Хезболлы» удалось вернуть контроль над значительньми территориями в центре и на востоке страны, в то время как поддерживаемые США Сирийские демократические силы взяли Ракку ».

За даними іранського міжнародного інформаційного порталу « Parts Today » від 17.01.2018: «После успеха сирийской армии и ее союзников в нанесении поражения террористам в этой стране и установлении относительной безопасности в важных районах Сирии, сирийские беженць начали возвращаться в свои дома».

За інформацією українського інтернет-сайту «Європейська правда» від 12.09.2018, провінція Ідліб «последний во всей Сирии анклав антиправительственных группировок ».

Відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 06.09.2018 №71/ВКЗ/16- 500-65252 з інформацією Посольства України у Ліванській Республіці стосовно актуальної ситуації в Сирії, зазначено, що урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська Держава, і станом на серпень цього року контролюється близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 15% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон. У цьому і спостерігається стала тенденція до звільнення території Сирії від воєнізованих формувань, а також відновлення правової системи на територіях, що контролюються владою САР. На територіях провінціях Тартус, Хомс, Дараа та Аль Кунейтра , які повністю перебувають під контролем урядових військ, внутрішній збройний конфлікт не спостерігається. На територіях провінцій Дамаск та Латакія, 95% яких контролюється урядовими військами, проживання є відносно безпечним.

За останніми даними американського «Інституту з вивчення війни» від 07.09.2018, майже вся територія Сирії, знаходиться під контролем влади країни.

За останніми даними американського «Інституту з вивчення війни» від 08.02.2019, майже вся територія Сирії, включаючи міста Дамаск та Алеппо, знаходиться під контролем влади країни. Осередками напруження в країні залишаються провінція Ідліб, де зосередилися опозиційні владі сили, а також невелика двадцятикілометрова ділянка на сході країни вздовж річки Євфрат поблизу сирійсько-іракського кордону та поблизу міста Абу- Камаль (провінція Дейр-ез -Зор ), де залишаються бойовики терористичної організації «Ісламська держава» (ІДІЛ). На даний час зазначена ділянка піддається повітряним атакам з боку провладної російської авіації та авіації американської коаліції проти ІДІЛ.

Відповідно до публікації головного аналітика по Близькому Сходу та Північній Африці авторитетної лондонської дослідницької компанії «IHSMarkit», що спеціалізується на зборі, обробці та аналізі даних, від 07.02.2019: «Тепер територіальний контроль Ісламської держави скоротився до декількох невеликих сіл в пустелі Східній Сирії, близько 50 км2. Ми очікуємо, що вони впадуть в найближчі дні або тижні».

За інформацією європейського каналу «Euronews» від 11.02.2019: «Некогда обширный, так называемый "халифат" ИГИЛ, уменьшился до небольшого анклава на границе с Ираком. На прошлой неделе президент США ОСОБА_29, выступая на встрече глав МИД стран- членов коалиции по борьбе с ИГИЛ , отметил, что в настоящее время идет борьба с "остатками" террористической группировки ».

За даними британської корпорації «ВВС» від 10.02.2019: «Еще два года назад силы ИГ контролировали огромные территории Сирии и Ирака. Однако в настоящее время оставшиеся силы группировки удерживают лишь небольшой участок сирийской провинции Дейр-эз- Зор на границе с Ираком».

За даними Центру новин ООН від 18.10.2018: «Россия и Турция согласились предоставить членам сирийской оппозиции больше времени, чтобы покинуть зону деэскалации в Идлибе. По словам советника ООН по гуманитарным вопросам ОСОБА_25 , уже месяц, как эти районы Сирии не обстреливают с воздуха... ».

Українське видання «Новое время», посилаючись на відоме американське видання «The Wallstreet Journal» 26.08.02.2019 повідомило наступне: «Американські військові покинуть територію Сирії до кінця квітня 2019 року», «Нагадаємо, що США оголосили про виведення і американських військ з Сирії. Президент ОСОБА_29 аргументував це рішення перемогою США над бойовиками терористичної організації Ісламська держава в Сирії»

За інформацією казахстанського мережевого видання « Zakon .kz» наступна зустріч щодо Сирії відбудеться в м. Астані (Республіка Казахстан) у лютому 2019 року: «Страны- гаранти приняли решение провести следующую встречу по Сирии в Астане в начале февраля 2019 года. Данную информацию озвучил министр иностранных дел ОСОБА_30, зачитывая совместное заявление стран-гарантов. 11-я Международная встреча по Сирии в рамках Астанинского процесса проходит 28-29 ноября в Астане. Состав участников традиционный : (это страны-гаранты ( Россия , Турция, Иран), наблюдатели ООН и Иордания, сирийское правительство и сирийская вооруженная оппозиция. Как сказано в совместном заявлении стран-гарантов, они подробно изучили ситуацию в зоне дэскалации Идлиб и вновь подтвердили свою решимость полностью реализовать меморандум от 17 сентября 2018 года по стабилизации ситуации в данной зоне» .

Згідно з п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців УВКБ, ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача за захистом пов`язане з його наміром продовжити жити та працювати в Україні. Заявник повідомив, що причиною звернення до відділу була легалізація на території України, «...Я хотел получить защиту. Защиту от проверок. От проверок миграционной службы. Что бы быть легально на территории Украины...»(протокол співбесіди ид 22.09.2017).

Окрім того, колегія суддів враховує, що сам заявник у ході співбесід повідомляє наступну інформацію. «...Вопрос: Почему Вы не обратились за защитой в Украине только в 2017 году? Ответ: Я планирую возвращение в Сирию , когда там всё станет спокойно. Там мои родные...», «...Вопрос: Сейчас курды контролируют Кобани? Ответ: Да...» (протокол співбесіди від 29.03.2019).

Відповідно до інформації по країні походження, в Сирії оголошено перемир`я, та продовжується процес дескалації та відсутнє збройне протистояння урядових сил країни з терористичним згрупування ІДІЛ, так як майже вся територія країни знаходиться під контролем державної влади. На підставі вище проаналізованої інформації, встановлено, що твердження заявника щодо неможливості повернення до Сирійської Арабської Республіки через вобоювання зазнати загрозу життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження не знайшли свого суб`єктивного та об`єктивного підгрунтя для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки інформація, щодо тяжкої безпекової ситуації у країні громадянської належності заявника спростовується наведеним вище.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою Переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують податкового або тимчасового захисту» (далі Закон) (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист Прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту).

Притому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, Національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Отже, слід зазначити, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Аналізуючи наведене, колегія суддів зауважує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Колегія суддів окремо зазначає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивач під час перебування в країні походження зазнавав чи буде зазнавати будь-які переслідування за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї. Заявник не довів можливості переслідування у разі повернення на батьківщину з жодних з наведених конвенційних ознак.

Відповідно до п.45 Керівництва заявник не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

За час перебування заявника в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не виникло.

Крім того, пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надану позивачем інформацію разом з інформацією по країні походження, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

Крім того, колегія суддів зауважує і про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення відповідача є законним та обґрунтованим, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов та навчання.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року по справі № 520/5136/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року по справі № 520/5136/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.І. Сіренко
Повний текст постанови складено 01.11.2019 року