Справа № 540/1890/19
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1890/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чаплинської селищної ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

11.09.2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області (далі - відповідач), у якому позивач просить суд: визнати протиправними дії Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх у власність, як спадкоємцю, що набув право на земельні частки (паї) за сертифікатами серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824; зобов`язати Чаплинську селищну раду Чаплинського району Херсонської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх у власність, як спадкоємцю, що набув право на земельні частки (паї) за сертифікатами серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, позивач після смерті його дружини успадкував права на сімнадцять земельних часток (паїв) членів Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Карла Маркса (далі - КСП ім. Карла Маркса), розташованих на території села Балтазарівка Чаплинського району Херсонської обл., у розмірі 8,36 в умовних кадастрових гектарах кожна, без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) за сертифікатами серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824. Керуючись нормами статей 1-3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», позивач звернувся до Чаплинської селищної ради із заявами, датованими 14-16.03.2019 року, згідно яких просив селищну раду надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх у власність позивачу, як спадкоємцю, що набув право на земельні частки (паї). Листом від 24.05.2019 року за вих. № 927/02-19 відповідачем повідомлено заявника про необхідність надання посвідчених договорів купівлі-продажу, вказаних у сертифікатах. 16.07.2019 року позивачем було направлено на адресу селищної ради листа, в якому вказувалось про надання свідоцтва про право на спадщину, а також роз`яснено, що запитувані договори купівлі-продажу залишаються в органі, що вносить зміни у сертифікати, в даному випадку - у Чаплинській РДА, у зв`язку із чим, позивач позбавлений можливості надати відповідачу такі договори. 02.08.2019 року позивач отримав листа-відповідь, в якому селищна рада вимагала надати ті ж документи, що і в листі від 24.05.2019 року. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, а відмови надуманими, так як підстави відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, наведені у листах відповідача, не передбачені Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», що у свою чергу суперечить приписам ст. 19 Конституції України. Посилаючись на дані обставини, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою від 24.09.2019 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено перше судове засідання на 15.10.2019 року.

Протокольною ухвалою від 15.10.2019 року розгляд справи було відкладено на 30.10.2019 року та встановлено відповідачу нові строки для подання відзиву на позовну заяву.

21.10.2019 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується із доводами, викладеними у позові, з огляду на наступні обставини. Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідач наголошує на тому, що право на земельну частку (пай) посвідчується, зокрема, договорами купівлі - продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на відповідне право. Відтак, з огляду на те, що дружина позивача - ОСОБА_2 набула право на земельні частки (паї) на підставі договорів купівлі - продажу, які укладались з 23.07.1997 по 25.07.1997, а всі придбані сертифікати на право на земельні частки (паї) видані Чаплинською РДА 01.07.1997 року, позивач після смерті його дружини набув право на вищевказані земельні частки у порядку спадкування, у зв`язку із чим, при зверненні до селищної ради мав надати всі правовстановлюючі документи, що посвідчують право на відповідні земельні частки (паї). Разом з тим, відповідач наголошує на тому, що положеннями Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)» не передбачено заборони на вимогу у заявника вказаних документів. Окрім того, за змістом відзиву, листом селищної ради від 30.07.2019 року за вих. № 1325/02-19 позивача було поінформовано про те, що його заяви від 14-16.03.2019 року були розглянуті 04.06.2019 року на засіданні постійної комісії селищної ради. За результатами такого розгляду, позивачу надано пропозиції для подальшого вирішення спірного питання. Враховуючи викладене, відповідач переконаний в тому, що оскаржувані дії селищної ради є правомірними, адже позивачу не було відмовлено у задоволенні його заяв, а запропоновано надати первинні правовстановлюючі документи, якими підтверджується купівля - продаж вищевказаних земельних часток (паїв). При цьому, відповідач вказує на необґрунтованість позовної вимоги, спрямованої на його зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, з огляду на те, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі перебирати на себе функції суб`єктів владних повноважень, так як не наділені правом створювати норми права, а вповноважені лише перевіряти вже створені норми на їх відповідність вищим нормативно - правовим актам. На думку відповідача, сукупність наведених обставин свідчить на користь висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

У судове засідання, призначене на 30.10.2019 року, сторони не з`явились, натомість подали до суду заяви, згідно яких просять суд проводити розгляд справи у письмовому провадженні.

Згідно положень ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з огляду на вищевказані норми та обставини суд, розглядатиме дану справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.

За змістом сімнадцяти свідоцтв про право на спадщину за Законом від 05.02.2019 року, приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Сушком Т.В. посвідчено, що спадкоємцем прав ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на сімнадцять земельних часток (паїв) членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Карла Маркса, розташованих на території с. Балтазарівка Чаплинського району Херсонської області, у розмірі 8,36 в умовних кадастрових гектарах (кожна частка) без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості), є її чоловік ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 .

Вказане майно належало померлій на підставі сертифікатів на право на земельні частки (паї), серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824. Сертифікати видані Чаплинською РДА 01.07.1997 року на підставі рішення від 22.05.1997 року за № 248.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Чаплинської селищної ради із заявами від 14-16.03.2019 року, зареєстрованими за вх. №№ 1301, 1302, 1303, 1304, 1305, 1306, 1307, 1308, 1309, 1310, 1311, 1312, 1313, 1314, 1315/02-18, в яких просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність у розмірі земельних часток (паїв), належних заявнику згідно наведених вище сертифікатів, площею 8,36 умовних кадастрових гектарів кожна, відповідно до схеми поділу земель колишнього КСП ім. Карла Маркса.

Листом від 24.05.2019 року за вих. № 927/02-19 Чаплинська селищна рада посилаючись на положення ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», повідомила позивачу про необхідність додатково до поданих заяв надати посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі - продажу, які зазначені у сертифікатах, для прийняття селищною радою відповідного рішення.

16.07.2019 року позивач через свого представника - адвоката Ковальчук І.М. звернувся до Чаплинської селищної ради листом, в якому роз`яснив, що селищній раді вже надавались свідоцтва про право на спадщину у відповідності до приписів ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Окрім того, у листі наголошено на тому, що договори купівлі - продажу, що вимагаються відповідачем, залишаються в органі, який вносить зміни у сертифікати про перехід права на земельну частку (пай), а саме у Чаплинській РДА ще у 1997 році. За наведених обставин, позивач стверджував про неможливість надання запитуваних документів.

Листом від 30.07.2019 року за вих. № 1325/02-19 відповідачем поінформовано представника позивача про те, що заяви гр. ОСОБА_1 від 14-16.03.2019 року були розглянуті на засіданні постійної комісії селищної ради, яке відбулося 04.06.2019 року. За результатами такого розгляду, позивачу надано пропозиції для подальшого вирішення спірного питання. Зазначено, що повторний розгляд спірного питання обумовлений наданням відповідних документів повторно, а саме: заяви; договорів купівлі-продажу по кожному сертифікату; копій паспорта та ідентифікаційного коду.

Вважаючи наведені дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" № 280/97-ВР, від 21.05.1997 (далі - Закон № 280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 46 Закону № 280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

За змістом положень ст. 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV (далі - Закон № 899-IV).

Приписами абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 899-IV передбачено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 899-IV, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Частинами 2-4 ст. 3 Закону № 899-IV передбачено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (абз. 2, 3, 9 ч. 1 ст. 5 Закону № 899-IV).

Згідно положень ч. 1 ст. 3 Закону № 899-IV, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Аналіз вищенаведених положень Закону № 280/97-ВР, ЗК України та Закону № 899-IV свідчить про те, що питання виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), а також надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмова у його наданні належить до компетенції органу місцевого самоврядування, волевиявлення якого оформляється індивідуальним правовим актом - рішенням ради.

Варто відзначити, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.09.2018 року по справі № 804/5597/15 та від 23.11.2018 року по справі № П/811/601/18.

Наведеними вище положеннями чинного законодавства чітко визначені як підстави, порядок, строки, процедура виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура, підстави для відмови у виділенні земельних ділянок та наданні такого дозволу, а так само і форма прийнятих відповідних рішень.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачу надіслано листа за результатом розгляду його заяви, адже відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, ч. 1 ст. 3 Закону № 899-IV, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, а не листів, протоколів чи іншого.

Посилання відповідача у листі від 30.07.2019 року за вих. № 1325/02-19 на те, що заяви позивача були розглянуті на засіданні постійної комісії селищної ради, судом до уваги не приймаються, так як жодних доказів (протоколу засідання, рішення або висновку комісії) на підтвердження цього доводу матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Таким чином, Чаплинська селищна рада при розгляді заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність у розмірі земельних часток (паїв), згідно наданих сертифікатів, діяла не на підставі та не у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Суд зауважує на тому, що згідно приписів ч. 1 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування ч. 2 ст. 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту прав і інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Чаплинської селищної ради щодо не прийняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність у розмірі земельних часток (паїв), згідно наданих сертифікатів.

Слід звернути увагу і на те, що суд не може перебирати на себе повноваження Чаплинської селищної ради з питань регулювання земельних відносин, вирішуючи замість відповідача, які рішення він повинен приймати, але не позбавлений можливості зобов`язати останнього розглянути спірне питання та прийняти за результатами такого розгляду рішення у відповідності до вимог, встановлених приписами частини 1 статті 59 Закону № 280/97-ВР та частиною 1 статті 3 Закону №899-IV.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт, це право суду, а не обов`язок, а тому суд, в даному спорі не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу позивачів на те, що відповідно до ст. 383 КАС України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України).

З урахуванням системного аналізу правових норм, наведених вище, досліджених судом доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст. 139 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн. Оскільки позов задоволено частково, з Чаплинської селищної ради за рахунок її бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Крім цього, в позовній заяві зазначено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 495,00 грн. та надано розрахунок.

Згідно із ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.ч.1, 7, 9 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як установлено судом, між позивачем та адвокатом Ковальчук І.М. 15.07.2019 укладено договір про надання правової допомоги №б/н. Згідно до п. 1.2 даного договору, адвокат надає Замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього перед фізичними особами, в органах державної влади, органах прокуратури, МВС та СБУ державної виконавчої служби, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних, адміністративних та господарських судах України усіх інстанцій, зокрема у цивільних, господарських та адміністративних справах...

Відповідно до п. 3 даного договору, за правову допомогу передбачену в п. 1.2 Договору, Замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору. Пунктом 4. цього договору установлено, що розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначається сторонами в додатках до цього Договору.

При розгляді даної справи позивачем і його представником надано до суду: копію квитанції від 28.08.2019 №Т5М2J5JY-LORX-YQrG-XT3M на суму 12495,00 грн., розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу.

Отже, позивачем оплачено вартість послуг адвоката 28.08.2019 в сумі 12495,00 грн. згідно квитанції №Т5М2J5JY-LORX-YQrG-XT3M.

Участь адвоката Ковальчук І.М. у судовому засіданні 15.10.2019 тривалістю 4 хв., підтверджується протоколом цього судового засідання. Крім того, адвокатом підписано і подано позовну заяву на 7 аркушах, подано додатки до позовної заяви, загалом на 45 аркушах.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг доказів у справі суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 2000,00 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат позивачу саме в зазначеному розмірі.

Таким чином, заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 139, 242 - 246, 250, 255, 295, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Чаплинської селищної ради (, 75200, Херсонська обл., смт. Чаплинка, вул. Паркова, 40) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Чаплинської селищної ради, яка полягає у не прийнятті рішення за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 14, 15, 16 березня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх у власність, як спадкоємцю, що набув право на земельні частки (паї) за сертифікатами серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824.

Зобов`язати Чаплинську селищну раду повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 14, 15, 16 березня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх у власність, як спадкоємцю, що набув право на земельні частки (паї) за сертифікатами серії ХС №0187883, ХС №0187832, ХС №0185682, ХС №0185719, ХС №0187721, ХС №0185741, ХС №0187765, ХС №0185838, ХС №0187633, ХС №0185779, ХС №0184718, ХС №0187805, ХС №0187926, ХС №0187925, ХС№0187925, ХС №0187823, ХС №0187824, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Чаплинської селищної ради (, 75200, Херсонська обл., смт. Чаплинка, вул. Паркова, 40) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Войтович І.І.

кат. 109020100