Справа № 580/1647/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1647/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення відповідача (пункт 92 протоколу № 41 від 05 квітня 20199 року) про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у відповідності до статті 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного від 15 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачу повторно встановлено (змінено) групу інвалідності в понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності, відтак виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Наголосив, що з огляду на те, що з моменту первинного встановлення позивачу інвалідності минуло 25 років, виплата страхової суми не може бути здійснена.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що його право на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочерговим є факт того, що він отримав незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

У відзивах на апеляційну скаргу Міністерство оборони України та Черкаський ОВК просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свої доводи обґрунтовують тим, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта є необгрутнованими.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 30 листопада 1963 року по 08 жовтня 1966 року проходив строкову військову службу, про що свідчить копія військового квитка НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 51/1/4736 від 08 квітня 1999 року позивач як військовозобов`язаний з 27 грудня 1987 року по 07 березня 1988 року був призваний на спеціальні збори для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 23 вересня 1994 року та вкладки серії НОМЕР_2 від 08 серпня 1997 року позивач має статус особи, які постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

При цьому, експертний висновок Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС № 1386 від 21 грудня 2018 року свідчить, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Судом встановлено, що довідкою серії МСЕ № 111475 від 17 листопада 1993 року позивачу з 17 листопада 1993 року встановлено 3 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 126892 від 12 вересня 2018 року позивачу з 11 вересня 2018 року встановлено 1 групу інвалідності безстроково внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З матеріалів справи вбачається, за результатами розгляду поданої позивачем заяви та документів про призначення та виплату одноразової грошової допомоги комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене протоколом № 41 від 05 квітня 2019 року, відповідно до пункту 92 якого комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги: ОСОБА_1 , якого 24 вересня 1966 року звільнено зі строкової військової служби та 17 листопада 1993 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 3 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 2-18АД № 111175 від 17 листопада 1993 року), а 11 вересня 2018 року під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 1 групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 12 ААБ № 126892 від 11 вересня 2018 року). Заявник брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, тобто після звільнення його з військової служби як військовозобов`язаного, призваного на військові збори, а не військовослужбовця. Заявнику інвалідність встановлена понад 3-місячний термін.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на часовий проміжок між первинним та повторним встановленням (зміною) інвалідності позивачу.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно частини 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок № 975).

Пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як було встановлено раніше, вперше групу інвалідності (ІІI) позивачу було встановлено 17 листопада 1993 року, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги - у листопаді 1993 року.

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній у листопаді 1993 року) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 (далі Постанова № 488), встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому у 1993 році ІІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою № 488.

У свою чергу, як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17 «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачу у 2018 році було встановлено вищу групу інвалідності (І), у зв`язку із чим останній вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Разом з тим, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII (Проте, відповідно до частини шостої статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

З аналізу зазначеної вище норми вбачається, що у разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовозобов`язаного, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, не виникає.

Оскільки позивача звільнено зі строкової військової служби 08 жовтня 1966, а першу групу інвалідності встановлено у 2018 році, тобто через значний час після спливу трьох місяців від дня звільнення, то право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII у останнього відсутнє.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 750/5074/17.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Аналогічні положення містяться й у пункті 8 Порядку № 975.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у разі встановлення вищої групи інвалідності може виникнути у військовослужбовця лише у випадку, коли від первинного встановлення інвалідності до моменту її підвищення минуло не більше двох років.

При цьому, вперше позивачу інвалідність ІІІ групи було встановлено у 1993 році, а інвалідність І групи у 2018 році, тобто минуло значно більше ніж два роки, а відтак судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі відповідно до приписів зазначеного вище законодавства позивач не має.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що приймаючи рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова
Судді Є.О. Сорочко
І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 29» жовтня 2019 року.