Справа № 240/10992/19
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/10992/19

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Панкеєвої В.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шендерук Г.Є. від 16.04.2019, серії ВП 358910532 щодо примусового виконання вимоги №238173-55, виданої 05.11.2018 про стягнення боргу в сумі 15819, 54 грн.

В обґрунтування позову вказано, що 01.10.2019 позивачем було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження державного виконавця від 16.04.2019 року з приводу примусового виконання вимоги №238173-55, виданої 05.11.2018. Позивач посилається на те, що термін виконання вимоги ДФС у Вінницькій області від 05.11.2018 року закінчився 05.02.2019, а тому державний виконавець зобов`язаний був у відповідності до п.2.10 ч.4 ст.4 ЗУ "Про виконавче провадження" повернути вимогу стягувачеві.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи у порядку, визначеномустаттею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України).

Перед судовим засіданням 04.11.2019 позивач подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання 04.11.2019 не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином та вчасно. У відзиві на адміністративний позов відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись приписами ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, 16 квітня 2019 року державним виконавцем Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шендерук Г.Є. прийнято постанову про відкритття виконавчого провадження ВП 58910532 про стягнення з ОСОБА_1 15819,54 грн (а.с.9).

Вказану постанову про відкриття виконавчого провадження разом з листом від 16.04.2019 №2630/15.8-02 позивач отримав 01.10.2019 (а.с.8).

Не погоджуючись із спірною постановою від 16.04.2019 у виконавчому провадженні № 58910532, вважаючи її протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст.10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами 1-2 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Аналізуючи норми Закону України "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що державним виконавцем у разі отримання заяв про вчинення дій спрямованих на примусове виконання рішень судів та державних органів має бути перевірено дотримання всіх строків та вимог, передбачених Законом як при відкритті виконавчого провадження, так і при повернення виконавчого документу стягувачу.

Як встановлено судом, 16.04.2019 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №58910532 про стягнення з ОСОБА_1 15819,54 грн (а.с.9).

Підставою відкриття виконавчого провадження є вимога ГУ ДФС у Вінницькій області №238173-55 У від 05.11.2018, що вступила в законну силу 05.11.2018.

На підставі п.2 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, ГУ ДФС у Вінницькій області маючи намір звернути вимогу до виконання зобов`язано було звернутись до державного виконавця впродовж 3 місяців з дати набрання законної сили такою вимогою, тобто до 05.02.2019.

Доказів звернення до виконання відповідачем не надано, однак з огляду на винесену державним виконавцем постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.04.2019, такий строк звернення ГУ ДФС у Вінницькій області було порушено.

Оцінюючи спірну постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58910532, суд керується тим, що за умови звернення стягувача до державного виконавця із заявою та виконавчим документом, форма і зміст якого відповідають вимогам, установленим частиною першою статті 4 Закону №1404-VIII, державний виконавець зобов`язаний не пізніше наступного дня ухвалити процесуальне рішення про відкриття виконавчого провадження.

Позиція Верховного Суду з приводу строків встановлених на виконання рішеннь висловлена у постанові від 23.10.2019 у справі №826/3797/18.

Згідно з п.3 ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Крім того, п.10 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , що є боржником у вказаних правовідносинах, зареєстрований за адресою: с .М.Низгірці , Ружинського р-ну, Житомирської обл. , натомість у оскаржуваній постанові адреса вказана: АДРЕСА_4 .

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Таким чином, державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження №58910532 про стягнення з ОСОБА_1 15819,54 грн помилково вказано невірну адресу боржника.

Наведена обставина не може бути підставою для скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, однак із зазначенням помилкової адреси допущено помилку щодо місця звернення до виконання такої вимоги. Адже боржник зареєстрований в Ружинському районі Житомирської області, тоді як виконавче провадження відкрито Липовецьким районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, що в свою чергу є порушенням п.10 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження".

За таких обставин, постанова державного виконавця Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шендерук Г.Є. від 16.04.2019, серії ВП 358910532 щодо примусового виконання вимоги №238173-55 визнається судом протиправною.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення про відкриття виконавчого провадження ВП 358910532, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем при подачі до суду позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, про, що свідчать квитанції від 09.10.2019 №0.0..1 (а.с.4).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням задоволення позову ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області сплаченого судового збору у сумі 768,40 грн.

28 жовтня 2019 року позивачем було подано клопотання про стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування вимоги вказано, що позивач поніс витрати на отримання професійної правничої допомоги у справі про захист своїх порушених прав в розмірі 10 000,00 грн.

На підтвердження обставин до матеріалів справи надано договір-доручення про надання правової допомоги від 02.10.2019 № 24 (а.с.30-32), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Царківським О.Ю. №495 (а.с.33), ордер Серії ВН№128008 від 02.10.2019, квитанцію від 02.10.2019 (а.с.35) та акт витрат правової допомоги до договору-доручення від 09.10.2019 (а.с.36).

Відтак, ч.1 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому, представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (п.2 ст.16 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст.134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Частиною 5 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Водночас, для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, первинні бухгалтерські документи про сплату таких витрат.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактичного отримання коштів в сумі 10000,00 грн адвокатом Царківським О.Ю. від позивача, що може бути підтверджено витягом з Книги обліку доходів і витрат адвоката як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність за період жовтень 2019 року. При цьому сама по собі квитанція на суму 10000,00 грн, підписана та видана адвокатом, без доказів дійсного оприбуткування цих коштів у відповідності до норм податкового законодавства України, не може слугувати достатнім доказом понесення витрат на правничу допомогу позивачем.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі 821/1594/17.

Питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18).

Жодних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу та пов`язаних з прибуттям представника до суду не надано, у зв`язку із чим заява не підлягає задоволенню.

Вказані висновки суду підтверджуються постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі №803/1032/18, якою вказано, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Враховуючи те, що доказів, які б підтверджували здійснення витрат для надання правничої допомоги та підготовки, подання до суду позову не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шендерук Г.Є. від 16.04.2019, серії ВП 358910532.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , інд. код НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (вул.В.Липківського,53, м.Липовець, Вінницька обл., 22500, ЄДРПОУ 3426125).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Панкеєва