Справа № 160/6700/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2019 року Справа № 160/6700/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
секретаря судового засідання Туренко К.М.
представників відповідача Левшиної Ю .Ю., Афанасенко К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області про визнання протиправним Наказу від 02.04.2015 року № 798к та поновлення на посаді прокурора, -
16.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до прокуратури Дніпропетровської області, в якій просить:
- визнати протиправним Наказ прокуратури Дніпропетровської області від 02.04.2015 року № 798к;
- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.04.2015 року ним було складено рапорт, в якому позивач просив звільнити його з займаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП з 06 квітня 2015 року. 03.04.2015 року позивачем засобами поштового зв`язку до відповідача було направлено заяву, в якій ОСОБА_1 просив не звільняти його з займаної посади. Проте, Наказом № 798к від 02 квітня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади.
З посиланням на ст.ст. 36, 38, 39 КЗпП, позивач зазначив, що на момент видачі Наказу про звільнення, дати звільнення відповідно до вказаного наказу та ознайомлення із зазначеним Наказом, у нього не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, оскільки він направив до відповідача відповідну заяву, що, на думку позивача, позбавляло роботодавця, в даному випадку прокуратуру Дніпропетровської області, правових підстав для звільнення позивача. При цьому, зауважив, що станом на 06.07.2019 року у нього була відсутня інформація щодо розгляду заяви від 03.04.2015 року.
Позивач вважає, що його звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки у позивача не було волевиявлення на звільнення з роботи за угодою сторін.
Ухвалою від 19.07.2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду було відмовлено. Адміністративний позов - залишено без руху. Позивачу надано термін - п`ять робочих днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із поясненнями стосовно поважності пропуску строку звернення до суду; всіх документів (їх копій), долучених позивачем до позову, засвідченими відповідно до ч.5 ст.94 КАС України
Ухвалою від 03.09.2019 року заява ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою до прокуратури Дніпропетровської області про визнання наказу про звільнення протиправним та поновлення на посаді була задоволена. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду із позовною заявою до прокуратури Дніпропетровської області про визнання наказу від 02.04.2015 року № 798к про звільнення протиправним та поновлення на посаді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
25.09.2019 року від прокуратури Дніпропетровської області до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними, необґрунтованими належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим, його позов не підлягає задоволенню.
Зауважено, що підставою для видачі спірного наказу став особистий письмовий рапорт Зарубіна Є.М., поданий ним 02.04.2015 року на ім`я виконуючого обов`язки прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_3 , в якому він виявив бажання бути звільненим з посади та з органів прокуратури України за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП з 06.04.2015р. При цьому, вказаний рапорт містить дату його складання, підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін, та дату звільнення, а також він був прийнятий відповідачем, про що свідчить накладена на документ резолюція, тобто, на думку відповідача, сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.
Також, відповідачем вказано, що на підтвердження наміру звільнення з органів прокуратури, ОСОБА_1 02.04.2015 було отримано трудову книжку, про що міститься підпис у Книзі обліку трудових книжок при звільненні працівників з органів прокуратури. Крім того, ОСОБА_1 здав службове посвідчення працівника органу прокуратури, про що внесено відповідний запис в Журнал обліку виданих посвідчень.
Крім того, звернуто увагу, що на час ознайомлення з наказом про звільнення та на час отримання трудової книжки - 02.04.2015р., позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість, а у роботодавця не було причин не виконувати визначену між ними домовленість. При цьому, у прокуратури Дніпропетровської області були відсутні відомості щодо отримання у квітні 2015 року будь-яких звернень від ОСОБА_1 та щодо відкликання рапорту на звільнення.
З посиланням на п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідачем у відзиві було зазначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.
Таким чином, відповідач вважає, що оскаржуваний наказ виконувача обов`язків прокурора Дніпропетровської області від 02.04.2015 видано у повній відповідності до вимог законодавства.
30.09.2019 року від позивачу до суду подана відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що твердження відповідача про те, що на підтвердження наміру звільнення з органів прокуратури, позивачем 02.04.2015 року отримано трудову книжку, про що міститься підпис у Книзі обліку трудових книжок при звільненні працівників з органів прокуратури, не відповідає дійсності, що підтверджується самою трудовою книжкою, оскільки останній запис у трудовій книжці ОСОБА_1 складено саме 06.04.2015 року. При цьому, зазначений запис складено саме відповідачем, відтак, очевидною стає обставина видачі трудової книжки позивачу не раніше 06.04.2015 року.
Щодо посилання відповідача у відзиві на позов на Журнал обліку виданих посвідчень, позивачем з цього приводу зауважено, що копію такого журналу відповідачем не надано, тому зазначені обставини не можуть бути прийняті судом до уваги.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, відповіді на відзив, просив позов задовольнити повністю.
У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши пояснення позивача та представниіва відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу прокурора Дніпропетровської області № 1843 від 11.11.2008 року перебував на службі в прокуратурі з 12 листопада 2008 року.
В період служби ОСОБА_1 працював на посаді слідчого прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська (наказ прокурора Дніпропетровської області № 1843 від 11.11.2008 року), старшого слідчого прокуратури Заводського району м. Дніпродзержинська (наказ прокурора Дніпропетровської області № 103 від 08.02.2010 року), старшого слідчого прокуратури м. Дніпропетровська (наказ прокурора Дніпропетровської області № 345 від 22.03.2011 року), прокурора прокуратури м. Дніпропетровська (наказ прокурора Дніпропетровської області № 2665к від 11.10.2013 року), прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області (наказ прокурора Дніпропетровської області № 1372к від 19.06.2014 року), що підтверджується копією трудової книжки, долученою до матеріалів справи.
02.04.2015 року ОСОБА_1 на ім`я в.о. прокурора Дніпропетровської області старшого радника юстиції Гладкіх О.В. подано рапорт, в якому він просив звільнити його з займаної посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури України, за згодою сторін, відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 06 квітня 2015 року.
03.04.2015 року ОСОБА_1 засобом поштового зв`язку до прокуратури Дніпропетровської області було направлено заяву, відповідно до якої позивач відізвав рапорт та, відповідно, просив не звільняти його із займаної посади, що підтверджується копією заяви та копією поштового відправлення, долученими до матеріалів справи.
Наказом в.о. прокурора Дніпропетровської області від 02.04.2015 № 798к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Дніпропетровської області з 06 квітня 2015 року за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), з яким позивач був ознайомлений під підпис.
Не погоджуючись із звільненням з займаної посади, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За приписами статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною 6 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.
Відповідно до стаття 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін .
Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підставами припинення державної служби, згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» зазначені ініціатива державного службовця або угода сторін (стаття 86 цього Закону).
Відповідно до Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Законом України «Про державну службу» не визначено права державного службовця відкликати свою заяву про звільнення за угодою сторін, а також не встановлено обмежень на вчинення таких дій.
Кожна людина, має право на визнання її правосуб`єктності, має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, а також при здійсненні своїх прав і свобод повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві, про що зазначено в Загальній декларації прав людини, яка прийнята та проголошена резолюцією 217 Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948.
Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини, закріплені Конституцією не є вичерпними.
Отже, не зазначення у законі права державного службовця на відкликання заяви про звільнення, як і відсутність такого обмеження, не позбавляє особу права змінювати своє рішення.
Трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. У зв`язку з чим, ініціативу щодо звільнення за угодою сторін може виявити як працівник, так і роботодавець.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. роз`яснено, що y разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за вказаною підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.
Припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за вказаною підставою може ініціюватись як працівником, так і власником або уповноваженим ним органом.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.
Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер, та є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони правочину досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на приписи трудового законодавства, а також дата звільнення.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Водночас, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення.
Крім того, згідно п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Верховним Cудом України, у постанові №6-1269цс16 від 26.10.2016 року викладено правову позицію стосовно того, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Тобто, вирішальне значення має волевиявлення на припинення трудових відносин обох сторін, як роботодавця, так і працівника.
Суд зазначає, що відсутність належного волевиявлення не дає підстав стверджувати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №813/4037/16.
У постанові Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі № 822/6322/15 (провадження №К/9901/9582/18) викладена правова позиція, за якою основними умовами угоди про припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Якщо між сторонами не було досягнуто згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, то наявні правові підстави для визнання оскаржуваного наказу про звільнення з роботи протиправним, його скасування та поновлення працівника на раніше займаній посаді.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд встановив наступне.
Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 подав до відповідача заяву про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП «За згодою сторін» з 06.04.2015 року. Однак, до 06.04.2015 року, а саме, 03.04.2015 року ОСОБА_1 засобом поштового зв`язку до прокуратури Дніпропетровської області було направлено заяву, в якій він просив не звільняти його із займаної посади.
Під час судового розгляду з`ясовано, та не спростовано представником відповідача, що під час ознайомлення з оскаржуваним Наказом, позивачем було повідомлено керівництво прокуратури Дніпропетровської області про те, що 03.04.2015 року ним засобами поштового зв`язку було направлено заяву, в якій він повідомив про відкликання рапорту та просив не звільняти його із займаної посади, на що позивачу було повідомлено, що вказана заява буде розглянута після її надходження в порядку, передбаченому чинним законодавством.
В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що у прокуратури Дніпропетровської області відсутні відомості щодо отримання у квітні 2015 року будь-яких звернень від ОСОБА_1 , у т.ч. щодо відкликання рапорту на звільнення.
Таким чином, суд вважає, що факт подання позивачем відповідної заяви, який підтверджується фактом направлення її на адресу відповідача до моменту видачі Наказу та до ознайомлення позивача з Наказом свідчить про відсутність свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 36 КЗпП України, що, в свою чергу, також свідчить про відсутність між працівником та роботодавцем домовленості щодо звільнення за угодою сторін.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №820/243/16.
Відтак, станом на день винесення Наказу прокуратури Дніпропетровської області від 02.04.2015 року № 798к у позивача не було волевиявлення на звільнення із займаної посади за угодою сторін, інше відповідачем належними доказами не підтверджено.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі наведеного вище, враховуючи відсутність ознаки протиправності рішення відповідача з огляду на відсутність на момент видання Наказу від 02.04.2015 року № 798к у відповідача інформації, що позивач змінив своє волевиявлення та відмовився від надання згоди на звільнення, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати оскаржуваний Наказ та поновити позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області.
В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України та приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про сплату судового збору», судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про визнання протиправним Наказу від 02.04.2015 року № 798к та поновлення на посаді прокурора - задовольнити частково.
Скасувати Наказ Прокуратури Дніпропетровської області від 02.04.2015 року № 798к.
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 28.10.2019 року.

Суддя В.В. Кальник