Справа № 466/9965/16-а
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 жовтня 2019 року

Київ

справа №466/9965/16-а

адміністративне провадження №К/9901/16983/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Стеценка С.Г.,

суддів Стрелець Т. Г., Тацій Л. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова про визнання відмови протиправною, зобов`язання призначити пенсію за вислугу років, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 (головуючий суддя Шавель Р. М., судді: Бруновська Н. В., Костів М. В.)

В С Т А Н О В И В:

I. Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова (замінено на правонаступника - Личаківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова; далі - УПФ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова від 18.07.2016 №2455 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у відповідних редакціях) з 18.07.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи (далі - спірне рішення, спірна пенсія); зобов`язати пенсійний орган призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у відповідних редакціях) з 18.07.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

2. Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що, на її думку, має право на призначення спірної пенсії на умовах, визначених статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-XII), а тому вважає спірне рішення УПФ протиправним та таким, яке порушує її право на соціальне забезпечення.

II. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова (головуючий суддя Кавацюк В. І.) позов задоволено. Визнані протиправними дії відповідача, щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ). Скасовано спірне рішення УПФ, а також зобов`язано пенсійний орган призначити позивачу спірну пенсію без обмеження її максимального розміру.

4. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення їй спірної пенсії на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, у редакції, яка діяла станом на день її призначення на посаду в органах прокуратури, оскільки це є соціальною гарантією ОСОБА_1 , як працівника правоохоронного органу, яка не може бути звужена або скасована шляхом внесення змін у законодавство або прийняттям нових законодавчих актів. У світлі зазначеного, суд зауважив, що збільшення вислуги років, у тому числі стажу роботи на посаді прокурорів, необхідної для призначення спірної пенсії відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) є звуженням соціальної гарантії і права позивача на пенсійне забезпечення.

5. Вказане судове рішення відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

6. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 рішення суду першої інстанції скасоване та відмовлено у задоволенні позову.

7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VІІІ) починаючи з 01.06.2015 призначення і виплата пенсії на підставі Закону №1789-ХІІ не здійснюється.

8. Поряд із цим, суд дійшов висновку, що у період спірних правовідносин діяла стаття 86 Закону №1697-VII, яка визначала умови, необхідні для призначення пенсії прокурорам, однак позивач, станом на день звернення за спірною пенсією, не набула стажу, визначеного вказаною правовою нормою.

III. Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, а також узагальнений виклад позиції інших учасників справи

9. Не погодившись із наведеним рішенням апеляційного суду, позивач подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

10. Вимоги касаційної скарги аргументовані мотивами, аналогічними тим, які були викладені у позовній заяві, а також посиланням на недотримання судом апеляційної інстанції приписів статей 46, 58 Конституції України, що призвело до ухвалення, на думку скаржника, незаконного судового рішення, яке, як наслідок, підлягає скасуванню.

IV. Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

11. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.11.2017 відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

12. В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

13. За правилами підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Анцупової Т. О., суддів: Коваленко Н. В., Кравчука В. М.

15. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т. О. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13) та на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Стеценка С. Г., суддів: Стрелець Т. Г., Тацій Л. В.

V. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

16. Як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів, досліджених під час розгляду справи, ОСОБА_1 безперервно працює в органах прокуратури з 31.10.1994 і станом на час виникнення спірних правовідносин обіймала посаду прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області.

17. 18.07.2016 позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від місячного заробітку без обмеження граничного розміру.

18. За результатами розгляду вказаної заяви пенсійним органом прийнято спірне рішення, яке обґрунтоване тим, що з 01.06.2015 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не призначаються.

19. Про прийняття вказаного рішення позивача повідомлено листом УПФ від 19.07.2016 №6326/03-17.

20. Вважаючи вказане рішення пенсійного органу протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

VI. Позиція Верховного Суду

21. Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

22. На час звернення позивача за призначенням спірної пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.

23. У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

24. У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

25. Зокрема, згідно з частиною першою наведеної правової норми прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

26. Як встановлено судами, станом на момент звернення до відповідача із заявою про призначення спірної пенсії, загальна вислуга років позивача, як вказано у позовній заяві, склала 21 рік 08 місяців 17 днів, з яких в органах прокуратури - 15 років 10 місяців 21 день.

27. Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що стаж роботи ОСОБА_1 на час її звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII.

28. Слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

29. З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

30. З такими доводами суд касаційної інстанції не погоджується з таких підстав.

31. Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

32. Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

33. Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, наявні підстави стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому в чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

34. За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011, не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

35. Оскільки, позивач не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

36. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 у справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №752/19006/16-а, 265/3516/17 й підстав для відступу від неї не встановлено.

37. Колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

38. У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

39. З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

40. Оцінюючи наведені сторонами мотиви, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, вказані у касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

41. Згідно з положеннями частини четвертої статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

42. Ураховуючи викладене, провівши касаційний розгляд справи у межах вимог і доводів касаційної скарги, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, яке відповідає закону, а відтак не підлягає скасуванню.

43. За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

44. Керуючись статтями 340, 341, 344, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко,

Т. Г. Стрелець,

Л. В. Тацій,

Судді Верховного Суду