Справа № 1.380.2019.002450
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9267/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Яценко С.А.;

від відповідача - Добровольська Ю.Р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.08.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській обл. про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації втрат доходів особами рядового і начальницького складу податкової міліції, яка складається із суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 01.08.2019р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.08.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

15.05.2019р. позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ ДФС у Львівській обл. по невиплаті йому грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб /ПДФО/ в розмірі 69045 грн. 32 коп.; стягнути з відповідача на його користь відповідну суму коштів у розмірі утриманої з нього суми ПДФО, що складає 69045 грн. 32 коп. (а.с.3-6, 18-21).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.50 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.08.2019р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.71-74).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.77-81).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., передбачено для осіб рядового та начальницького складу податкової міліції право на грошову компенсація сум утриманого ПДФО. Також приписами п.357.1 ст.357 Податкового кодексу /ПК/ України встановлено, що форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються КМ України, тобто заробітна плата (основна, додаткова та інше) встановлюються рішеннями Уряду, якими є його постанови і розпорядження.

Виходячи із аналізу п.168.5 ст.168 та п.357.1 ст.357 ПК України слідує, що спірна сума підпадає під визначення додаткової заробітної плати, передбаченої ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці», та не стосується правил стягнення ПДФО, який утримується і спрямовується в бюджет.

Суд першої інстанції проігнорував наведені у позовній заяві покликання на норми п.357.1 ст.357 ПК України і не спростував того, що саме цим пунктом додатково делеговано право визначення величини та форми грошового забезпечення спеціальному законодавству - постановам КМ України.

В порушення процесуальних норм суд не з`ясував природу правовідносин і не провів повний аналіз прийняття та внесення змін у ПК України в кінці 2016 та 2018 років. Так, зокрема, в пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» зазначено, що законопроектом пропонується внести ряд змін до ПК України, якими передбачається в частині адміністрування ліквідація податкової міліції та створення нового органу - фінансової поліції, діяльність якого регламентуватиметься окремим Законом.

Також вважає некоректним посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 25.03.2019р. у справі № 820/4516/18, оскільки така стосується інших обставин застосування спірних норм права.

Відповідачем ГУ ДФС у Львівській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.99-101).

Також позивачем надіслано до апеляційного суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому останній доводить свою правову позицію щодо вирішення розглядуваного спору (а.с.112-113).

Відповідно до постанови КМ України № 537 від 19.06.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» відповідач ГУ ДФС у Львівській обл. реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління /ГУ/ Державної податкової служби /ДПС/ у Львівській обл., яке є правонаступником останнього (а.с.103-110).

У зв`язку із наведеною реорганізацією ГУ ДФС у Львівській обл. судом апеляційної інстанції в порядку ст.52 КАС України допущено заміну відповідача його правонаступником - ГУ ДПС у Львівській обл.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції в період з 21.02.2000р. по 25.01.2019р.

Зокрема, з січня 2017 року по грудень 2018 року позивач перебував у ГУ ДФС у Львівській обл. та обіймав посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ, при цьому мав спеціальне звання підполковника податкової міліції.

Наказом ГУ ДФС у Львівській обл. № 42-о від 23.01.2019р. позивача звільнено з податкової міліції у відставку, із зняттям з військового обліку, за п.65 пп.«а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України № 114 від 29.07.1991р. (а.с.27).

Із змісту довідок ГУ ДФС у Львівській обл. № 301-05.0-31 від 26.03.2019р. та № 300-05.0-31 від 26.03.2019р. про доходи слідує, що за 2017 рік із грошового забезпечення позивача утримано ПДФО у розмірі 25760 грн. 56 коп.; за 2018 рік - у розмірі 43284 грн. 76 коп. (а.с.10, 11).

Позивач звертався до відповідача із заявою від 19.03.2019р. щодо сум нарахованого йому грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат (доходу) на займаній посаді у період з 2017-2018 років, в якій також просив надати відомості щодо виплати йому щомісячної грошової компенсації сум ПДФО за період 2017-2018 років (а.с.7).

Листом № 16735/10/ЗПІ/09.0-34 від 27.03.2019р. відповідач ГУ ДФС у Львівській обл. повідомив, що згідно вимог п.168.5 ст.168 ПК України у редакції від 01.01.2017р. сума ПДФО, що утримується з грошового забезпечення працівників податкової міліції, не спрямовується на виплату компенсації втрат доходів цих працівників, оскільки слова «податкова міліція» вилучені з цієї статті (а.с.8-9).

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки норми ст.168 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містили у числі перелічених категорій працівників податкової міліції, тому відмова відповідача у відшкодуванні грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум ПДФО за 2017-2018 роки є правомірною.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Приписами ст.168 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) врегульовано порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до п.168.5 ст.168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Таким чином, з 01.01.2017р. законодавцем було виключено осіб рядового і начальницького складу податкової міліції з переліку осіб, яким здійснюється компенсація втрат доходів у зв`язку зі утриманням з їх грошового забезпечення ПДФО.

В подальшому, Законом України № 2628-VIII від 23.11.2018р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», що набрав чинності з 01.01.2019р., норму п.168.5 ст.168 ПК України було доповнено словами «податкової міліції».

Таким чином, нормами п.168.5 ст.168 ПК України, які є спеціальними по відношенню до певних категорій осіб, в тому числі осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, не було передбачено можливості компенсації втрат доходів у зв`язку зі утриманням ПДФО з їх грошового забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, період проходження позивачем служби в ГУ ДФС у Львівській обл. з січня 2017 року по грудень 2018 року відповідач правомірно застосовував чинні на той час положення п.168.5 ст.168 ПК України та не виплачував позивачу грошову компенсацію втрат доходів при утриманні сум ПДФО.

Надаючи правову оцінку покликанням апелянта на Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., колегія суддів враховує наступне.

Норми зазначеного Порядку визначають умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.п.3-5 вказаного Порядку).

Передбачена п.168.5 ст.168 ПК України компенсація утриманої з грошового забезпечення суми ПДФО здійснюється за рахунок таких сум, через що законодавцем встановлено особливості утримання та сплати (перерахування) ПДФО для наведених у цьому пункту осіб.

За таких умов спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, а саме виключно ПК України.

У спірний період встановлені п.168.5 ст.168 ПК України особливості утримання та сплати (перерахування) ПДФО не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції. Тому утримані з грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу податкової міліції суми ПДФО не підлягали спрямуванню на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів вважає, що в разі наявності колізії між нормами ПК України та Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., для визначення наявності у позивача права на отримання компенсації сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, слід застосовувати спеціальні норми ПК України, який має вищу юридичну силу.

Право на виплату компенсації виникає саме у зв`язку з утриманням ПДФО з грошового забезпечення працівників органів, перелік яких чітко вказаний у нормі п.168.5 ст.168 ПК України.

Покликання апелянта на норми ст.357 ПК України, згідно якої форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються КМ України, відхиляються колегією суддів, оскільки спірні компенсаційні виплати - це суми, які виплачують працівникам для компенсації втрат частини доходів, пов`язаних із виконанням ними своїх трудових обов`язків, та не входять до матеріального та грошового забезпечення військовослужбовців.

При цьому, Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., не може бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки він лише визначає умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум ПДФО певним категоріям громадян, право на яке має бути передбачено нормами ПК України.

Окрім цього, наведений Порядок було затверджено на виконання п.22.7 ст.22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», який станом на час спірних відносин втратив свою чинність.

Подальше неприведення приписів Порядку у відповідність до внесених Законом України № 1797-VIII від 21.12.2016р. змін до ПК України в частині виключення певної категорії громадян з переліку осіб, які мають право на компенсацію, не є підставою розглядати цей Порядок як нормативно-правовий акт, який визначає особливості утримання і сплати (перерахування) ПДФО для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.

Водночас, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що нормами п.168.5 ст.168 та п.357.1 ст.357 ПК України фактично регулюються розміри заробітної плати, оскільки спірна сума грошової компенсації, яка є компенсаційною виплатою за особливі умови праці, підпадає під визначення додаткової заробітної плати, передбаченої ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці». Тобто, за твердженням апелянта, п.168.5 ст.168 ПК України фактично регулює виплату додаткової заробітної плати.

Разом з тим, таке ототожнення не ґрунтується на вимогах закону і спростовується природою вказаних сум. Конструкція п.168.5 ст.168 ПК України передбачає механізм скерування утриманої з грошового забезпечення та інших виплат сум ПДФО на виплату компенсації втрат доходів певної категорії громадян. Цільове використання утриманого податку не свідчить про те, що така сума становить додаткову заробітну плату.

Також норми Закону України «Про оплату праці» не поширюються на розглядувані правовідносини і стосуються виключно трудових правовідносин, а не відносин публічної служби.

Щодо проведення аналізу прийняття та внесення змін у ПК України в кінці 2016 та 2018 років колегія суддів враховує наступне.

В пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» зазначено, що законопроектом пропонується внести ряд змін до ПК України, якими передбачається в частині адміністрування ліквідація податкової міліції та створення нового органу - фінансова поліція, діяльність якого регламентуватиметься окремим Законом.

Хоча вказаний орган не був створений, а з 2019 року посадові особи податкової міліції знову включені до переліку осіб, які мають право на отримання компенсації сум утриманого ПДФО, зазначені обставини не можуть заперечувати тої обставини, що упродовж 2017-2018 років особливості утримання та сплати (перерахування) ПДФО згідно вимог п.168.5 ст.168 ПК України не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів вважає, що наведені порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виходять за рамки наведеного спору та можуть розглядатися лише як об`єктивний наслідок за результатами вирішення цього спору.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача відхилено.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.08.2019р. в адміністративній справі № 1.380.2019.002450 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 30.10.2019р.