Справа № 520/8747/19
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 р. № 520/8747/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Єгупенка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Чайкіної Н.Е.,

за участю:

представника позивача - Коваленко Л.Д. ,

представника відповідача - Зеленохатова І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому позивач просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 03.07.2017 № 27425-1307, від 23.04.2018 № -2030, від 08.07.2019 № 132479- 5606-2030; від 09.07.2019 № 20-40-57-06-1422, від 09.07.2019 № 20-40-57-06-1423, від 09.07.2019 № 20-40-57- 06-1423.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи адміністративного позову, суд дійшов наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 перебуває на обліку в Київській ОДПІ м. Харкова ДФС у Харківській області з 04.04.2007.

З 01.01.2012 позивач проводить свою діяльність на спрощеній системі оподаткування, другої групи, ставка 10% за місцем здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_2.

У своїй господарській діяльності ОСОБА_2 використовує нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площе. 274,2 кв. м, яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.06.2015, серії та номер 1241.

22.11.2017 ОСОБА_2 оформлено експлуатаційний дозвіл № 20-29-122, виданий Головним управлінням держпродспоживслужби в Харківській області, на використання холодильного складу (незалежний, автономний) за адресою: АДРЕСА_2 .

Головним управлінням ДФС у Харківській області були винесені податкові повідомлення - рішення від 03.07.2017 року №27425-1307, від 23.04.2018 року №171174- 1307-2030, від 08.07.2019 року № -2030 про визначення податкового зобов`язання з земельного податку за період з 2017 по 2019 роки, на загальну суму 33294,40 грн. та від 09.07.2019 №20-40-57-06-1423, від 09.07.2019 №20-40-57-06-1422, від 09.07.2019 №0-2031 про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період з 2016 по 2018 року на загальну суму 23518,14.

Не погоджуючись із вказаними податковими-повідомленнями рішеннями позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Положеннями п.п.14.1.136, 14.1.147 п.14.1 ПК України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: нежитлових приміщень літ. «Х-1» на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2015 №1241.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1245 від 23.06.2015 рішення про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 прийнято 23.06.2015 № 22315522.

При цьому в силу вимог статей 182, 334 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належним їй на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07 липня 2015 року (справа №826/12388/13-а), від 02 грудня 2015 року (справа №826/3130/15), Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року (справа №826/8009/16), Верховним Судом у постанові від 14.02.2019 № №820/855/17.

Приписи ж пункту 287.6 ПК України, на які посилається позивач, не суперечать наведеним положенням законодавства й визначають лише строк сплати земельного податку в разі переходу права власності (у звітному періоді) на будівлю або споруду. В силу вимог пункту 287.1 цієї ж статті землекористувачі сплачують плату за землю за фактичний період перебування землі у користуванні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про законність нарахування позивачу грошового зобов`язання зі сплати земельного податку.

Також, у п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПКУ визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПКУ база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстр) речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з п.п 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПКУ ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, який включає податок на майно (підпункт 10.1.1), що складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України №71-VIII від 28 грудня 2014 року, що діє з 01 січня 2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017р. №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» (набрало законної сили 01.03.2017р.) встановлено ставки з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Харкові згідно з додатком 1 цього рішення, яким передбачена ставка податку на нерухоме майно, а саме: для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. Ставка податку за 2017 рік становить 32,00 грн. за 1 кв. м. (1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року) та нежитлової нерухомості, а саме: гаражі, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 0,1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового ) року, за 1 кв. м. Ставка податку за 2017 рік становила 3,20 грн. за 1 кв.м. бази оподаткування (0,1 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року).

Окрім цього, згідно із п. 4 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих акті: України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" №1791-УІІІ від 20.12.2016, в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги пп.4.1.9 п. 4.1 та п. 4.5 ст. 4, пп.12.3.4 п. 12.3, пп.12.4.3 п.12.4 та п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що оскільки у 2017 році не встановлювався новий податок на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вимоги підпунктів 12.3.2 та 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються.

З огляду на викладене, відповідачем не допущено порушення принципу стабільності, закріпленого у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України під час визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Вищенаведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.03.2018 року по справі №821/2089/16 та від 13.03.2018 року по справі №826/19300/16.

Відповідно до положень ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, судом не встановлено порушень прав позивача під час розрахунку контролюючим органом податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за спірними податковими повідомленнями - рішеннями.

Відносно порушення відповідачем строків направлення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПКУ, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Однак, у будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність та відсутність у позивача обов`язку щодо сплати податкового зобов`язання.

Вказаний висновок у повній мірі відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 13.02.2018 року по справі №820/1975/17.

Також суд зазначає, що складення та направлення позивачу з запізненням податкових повідомлень-рішень, не призвело до порушення прав позивача, оскільки строки виконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань починають перебіг з моменту вручення відповідного податкового повідомлення-рішення платнику податку.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 5-10, 72, 73, 74, 77, 139, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про скасування податкових повідомлень - рішень - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.11.2019.

Суддя В.В. Єгупенко