Справа № 480/2311/19
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 р. Справа № 480/2311/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,

представника позивача - Сошенко Я .В.,

представника відповідача - Войтенка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/2311/19 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області Державної фіскальної служби України, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.05.2019 року № Ф-6295-54 на суму 21030,90 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 18.06.2019 року він отримав від відповідача вимогу № Ф-6295-54 від 29.05.2019р. про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску на суму 21030,90 грн. На переконання позивача, надіслана йому вимога є неправомірною, оскільки з 2009 року він не подає податкової та іншої звітності, не здійснює підприємницьку діяльність; стосовно нього не складався акт перевірки перед формуванням вимоги, бухгалтерські документи щодо отримання доходу у нього не витребувались, а відомості з інтегрованої картки платника податку та з Реєстру не входять до переліку документів, що підтверджують суми прибутку; всупереч додатку 7 до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. N449, вимога про сплату борги (недоїмки) не містить підпису керівника органу доходів і зборів або його заступника. Так, вимога про сплату боргу № Ф-6295-54 від 29.05.2019р. підписана ОСОБА_3 , яка не має на те відповідних повноважень, що вбачається з інформації з офіційної сторінки сайту контролюючого органу в інтернеті.

Крім того, відповідач порушив строк формування та надсилання оскаржуваної вимоги, визначений ч. 4 ст. 25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п. 3 та 4 розділу VI Інструкції від 20.04.2015р. N449. Зокрема, позивач зазначає, що до травня 2019 року на його адресу жодної вимоги про сплату боргу (недоїмки) не надходило, тобто, якби він дійсно мав недоїмку (до квітня 2019 року), то вона мала б бути сформована раніше (протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому вона виникла). Тому ОСОБА_2 вважає оскаржувану вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 26.06.2019р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

23.08.2019р. на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву (а.с.22-23), в якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги та обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Зокрема, відповідно до КОР платника за ОСОБА_2 рахується заборгованість по платежу «Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (код бюджетної класифікації 71040000) в сумі 21030,90грн. Позивач не відноситься до жодної з категорій осіб, як звільняються від сплати за себе єдиного внеску, передбачених ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464. Згідно з п.3 розділу VI Інструкції №449 та ст.25 Закону України №2464 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується: на підставі актів документальних перевірок; звітів платника про нарахування єдиного внеску, облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, що й було зроблено контролюючим органом. Вказує, що Інструкцією №449, зокрема ч. 13 розділу VII встановлено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 31.07.2019р. розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання.

01.08.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, згідно з якою він не погоджується із запереченнями відповідача (а.с.82-84), оскільки протягом тривалого часу (в період з 2017 року до 2019 року) він не отримував жодних вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску та з поданих до суду представником відповідача матеріалів не вбачається, коли саме до облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу була внесена інформація про наявність у нього недоїмки. Крім того, пояснив, що з 10.12.2018р. він працює за трудовим договором, відтак, у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» він є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує особа-роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати позивачем внеску ще й як фізичною особою-підприємцем.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях, поданих ним до суду (а.с.110-114,119-120).

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 до 22.06.2019р. був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою та перебував на спрощеній системі оподаткування (а.с.15-16).

ГУ ДФС у Сумській області винесено вимогу № Ф-6295-54 від 29.05.2019р. про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску на суму 21030,90 грн.(а.с.11), яку позивач отримав 18.06.2019р. (а.с.13).

Не погоджуючись із прийнятою вимогою, ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2464).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464).

Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Статтею 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок (п.1 ч.2 ст. 6 Закону № 2464).

Згідно з абз.4 ч. 4 ст. 25 Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Проте суд зазначає, що обставини справи, наявна доказова база та законодавство України у їх сукупності вказують на протиправність направленої позивачу вимоги № Ф-6295-54 від 29.05.2019р. про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску.

Так, Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 року № 469), зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за N508/26953, визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів (далі - Інструкція).

Розділом VI Інструкції визначено порядок стягнення заборгованості з платників.

Зокрема, згідно з п.1 цього розділу до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою (п.2 цього ж розділу).

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк (п.3).

Організація діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) визначена Порядком ведення органами ДФС України оперативного обліку податків та зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 07 квітня 2016 року №422, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за №751/28881 (далі - Порядок №422).

Згідно з п.6 розділу 1 Порядку №422 за даними оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску ДФС та її територіальними органами формується звітність про нарахування та надходження податків, зборів, єдиного внеску, надходження митних та інших платежів до бюджетів, податковий борг, недоїмку зі сплати єдиного внеску, відшкодування податку на додану вартість, результати контрольно-перевірочної роботи, розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), надміру сплачені податки, збори, єдиний внесок тощо.

У разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника або в результаті здійснених щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості органами ДФС (Державної виконавчої служби України, органами Казначейства) заходів, зараховуються в рахунок погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником: у першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг (п.2 ч.1 розділу IV Порядку №422).

Тобто, відомості про утворення (нарахування) та погашення суми недоїмки, штрафів та пені платника єдиного внеску відображаються у відповідній інтегрованій картці (КОР).

Пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 встановлено, що у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Таким чином, суд погоджується із твердженням позивача про порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.

Як вбачається з витягу з КОР за 2018 -2019 роки (а.с.72-73), проведені нарахування по строку сплати єдиного внеску: за 2017 рік як фізичній особі-підприємцю - 02.05.2018р. в сумі 8448 грн. (за 2017 рік), за 2018 рік як фізичній особі-підприємцю - 19.04.2018р. - 2457,18 грн. (за 1 квартал 2018 року), 19.07.2018р. - 2457,18 грн. (за 2 квартал 2018 року), 19.10.2018р. - 2457,18 грн. (за 3 квартал 2018 року), 21.01.2019 - 2457,18 грн. (за 4 квартал 2018 року), за 2019 рік як фізичній особі-підприємцю - 19.04.2019р. - 2754,18 грн. (за 1 квартал 2019 року).

Проте, контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску поступово зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки), а тому така вимога підлягає скасуванню.

Недотримання відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливість передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску.

Із системного аналізу норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Такі висновки суду підтверджується судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". "Іммобільяре Саффі" проти Італії", "East/West Alliance Limited" проти України". "Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії" тощо), де зазначено, що в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії и умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". п. 50, Series А N 98).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку право позивача на володіння своїми грошовими коштами в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції є порушеним та підлягає відновленню.

Крім того, з копії трудової книжки вбачається (а.с.121), що з 10.12.2018р. ОСОБА_2 працює за трудовим договором.

Так, згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

-для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.В той же час даним Законом не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи у трудових відносинах та перебування на обліку як фізична особа-підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування.

Проте системний аналіз норм вказаного Закону свідчить на користь висновку про те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту, у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Отже, в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує особа - роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще й як фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування.

Тобто у спірний період в рамках власної господарської діяльності підприємство, де позивач працює, повинно сплачувати за нього ЄСВ як податковий агент в установленому законом розмірі.

Наявність цієї обставини суд визнає достатнім для висновку про відсутність обов`язку у позивача зі сплати єдиного внеску ще й як за фізичну особу-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування , оскільки це призведе до подвійного сплати єдиного внеску такою особою.

Отже, нечіткість положень п.п.1,3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VІ, яка допускає множинне тлумачення закріплених у них правил сплати ЄСВ, вказує на недостатню якість законодавства, що не може бути застосовано всупереч інтересам особи.

При цьому, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 р. у справі «Вєренцов проти України», в якому суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Корецький та інші проти України» ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 р. у справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

Згідно зі ст.6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Також, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що всупереч додатку 7 до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. N449, вимога про сплату борги (недоїмки) не містить підпису керівника органу доходів і зборів або його заступника.

Так, вимога про сплату боргу № Ф-6295-54 від 29.05.2019р. підписана ОСОБА_3 , яка не має на те відповідних повноважень, що підтверджується наступним.

Відповідно до листа Головного управління ДФС у Сумській області від 15.03.2019р. №1383/8/18-28-08-02-18 (вх. ДФС №57379/7 від 18.03.2019р.) та

згідно з п. 20.4 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) в.о. голови ДФС України Власов О. погодив надання повноважень на виконання певних функцій, передбачених ПКУ, законодавством з питань сплати єдиного внеску, законодавством з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, посадовим особам Головного управління ДФС у Сумській області, зокрема ОСОБА_5 - заступнику начальника управління -

начальнику відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб управління у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, а саме підписання таких документів:

книги обліку доходів та книги обліку доходів і витрат платникам єдиного податку (п. 296.1 ст. 296 ПКУ);

книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які

провадять незалежну професійну діяльність (п. 177.10 ст. 177, п. 178.6 ст. 178 ПКУ);

довідки про подану декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) (п. 179.12 ст. 179 ПКУ);

довідки про сплату податкових зобов`язань платником податку -резидентом, який виїжджає за кордон на постійне місце проживання, та про відсутність податкових зобов`язань (п. 179.3 ст. 179 ПКУ);

довідки про сплачений нерезидентом в Україні податок на прибуток (доходи) (п.п.191.1.3 п.191 ст. 191, п. 141.4 ст. 141 ПКУ);

довідки-підтвердження статусу податкового резидента України (п.п.191.1.3 п.191 ст. 191, п. 141.4 ст. 141 ПКУ);

витягу з реєстру платників єдиного податку (п. 299.9 ст. 299 ПКУ);

довідки про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи (п.п.191.1.3 п.191 ст.191

ПКУ, наказ Міністерства фінансів України від 03.09.2018р. № 733, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27.09.2018р. за № 1102/32554) (а.с.75-76).

Зі змісту вказаного документу слідує, що ОСОБА_5 не надавалися повноваження на підписання вимог про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску.

Не вбачається таких повноважень і зі змісту інших поданих до суду документів: наказу ГУ ДФС у Сумській області від 17.05.2019р. №959 (а.с.77-79) та листа ГУ ДФС у Сумській області від 15.03.2019р. №1383/8/18-28-08-02-18 (а.с.142-143).

Отже, ОСОБА_5 , яка не є керівником або заступником керівника Головного управління ДФС у Сумській області, не мала повноважень підписувати оскаржувану у даній справі вимогу про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити.

При цьому, стосовно твердження представника позивача про надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) без вручення позивачу акту перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Аналогічна правова позиція викладена у справі Верховного Суду №826/11623/16 від 11.09.2018р.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с.4).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 29.05.2019 року №Ф-6295-54 на суму 21030,90 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (40009, м. Суми, вул. Іллінська,13, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 768грн.40коп. (сімсот шістдесят вісім грн. сорок коп.) судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2019 року

Суддя О.О. Осіпова