Справа № 580/761/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/761/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Бєлової Л.В., Лічевецького І.О.

за участю секретаря: Островської О.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 11.07.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області, Виконавчого комітету Лисянської селищної ради про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Лисянської селищної ради Черкаської області, Виконавчого комітету Лисянської селищної ради, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача 3891,70 грн. за затримку видачі трудової книжки; 11675,10 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.01.2019 року по 25.01.2019 року; 99870,96 грн. вихідної допомоги при звільненні; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.01.2019 року по 28.03.2019 року в сумі 48257,08 грн.; судові витрати на оплату адвоката та транспортні витрати на явку до суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Лисянської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8172,13 грн з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

У зв`язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання 24 жовтня 2019 року, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу відповідно до вимог ч.4 ст. 229 КАС України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпорядженням селищного голови Лисянської селищної ради Черкаської області від 20.11.2015 року №31-к ОСОБА_1 призначено з 20.11.2015 року на посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради.

Рішенням Лисянської селищної ради від 05.10.2018 року №41-1/VII «Про добровільне об`єднання територіальних громад» вирішено об`єднатися територіальним громадам смт. Лисянка Лисянської селищної ради, села Дашуківка Дашуківської сільської ради, села Писарівка Писарівської сільської ради, сіл Почапинці, Верещаки Почапинської сільської ради, села Шестеринці Шестеринської сільської ради у Лисянську селищну об`єднану територіальну громаду з адміністративним центром у смт. Лисянка.

У грудні 2018 року були проведені вибори до новоствореної Лисянської об`єднаної територіальної громади, а саме: було обрано селищного голову та депутатів селищної ради, що стали центром об`єднаної громади. Перша сесія новоствореної об`єднаної територіальної громади була проведена 04.01.2019, на якій було припинено повноваження попереднього виконкому та голови ради, а також було сформовано та затверджено новий склад виконкому.

Відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-2/VII, керуючись ст.ст. 26, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 10.01.2019 заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 02.01.2019 року по 09.01.2019 року позивач перебував на лікарняному.

10.01.2019 Лисянською селищною радою Черкаської області складено акт №1 про відсутність на роботі, з якого вбачається, що позивач був відсутній на своєму робочому місці 10.01.2019 року з 08 год. 15 хв. до 17 год. 15 хв.

14.01.2019 Лисянською селищною радою Черкаської області складено акт №2, в якому зазначається, що 11.01.2019 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. ОСОБА_1 був відсутній в приміщенні Лисянської селищної ради; 12.01.2019, 13.01.2019 вихідні дні, а 14.01.2019 ОСОБА_1 з`явився та забрав свою трудову книжку; на момент складання акта відомості про поважні причини відсутності ОСОБА_1 11.01.2019 не надходило.

Сторонами у справі не заперечується, що 14.01.2019 позивачем було отримано трудову книжку.

Відповідно до листа Лисянської селищної ради від 24.01.2019 №113 ОСОБА_1 нараховано розрахункові у розмірі 29 267,84 грн.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 28.01.2019 №122 (форма №3) за період з 01.01.2019 по 09.01.2019 ОСОБА_1 нараховано сукупний дохід в сумі 33 607,76 грн, в тому числі компенсацію за невикористані щорічні відпустки 56 днів - 29 267,84 грн., лікарняний - 4 339,92 грн.; сума утриманого прибуткового податку 6 049,40 грн., сума утриманого військового збору 504,12 грн.

25.01.2019 на рахунок позивача зарахована заробітна плата в сумі 23 560,61 грн., що підтверджується випискою по картках за період з 01.01.2019 по 18.02.2019.

07.03.2019 позивачу нараховано заробітну плату (лікарняні) в сумі 3 493,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9 від 06.03.2019, відомостями розподілу виплат.

29.03.2019 на рахунок позивача зарахована заробітну плату в сумі 315,76 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Вважаючи, що відповідач несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів за затримку видачі трудової книжки та середнього заробітку за , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до п. 4.1. Інструкції N 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно з п. 4.2. Інструкції N 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.

Відповідно до наказу Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-2/VII позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету.

Згідно з актом №1 від 10.01.2019, складеним Лисянською селищною радою Черкаської області про відсутність на роботі, відповідно до якого позивач був відсутній на своєму робочому місці 10.01.2019 з 08 год. 15 хв. до 17 год. 15 хв. та акту №2 від 14.01.2019, згідно з яким 11.01.2019 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. ОСОБА_1 був відсутній в приміщенні Лисянської селищної ради; 12.01.2019, 13.01.2019 вихідні дні; на момент складання актів відомостей про поважні причини відсутності ОСОБА_1 10.11.201, 11.01.2019 не надходило.

14.01.2019 позивачем отримано трудову книжку в приміщенні Лисянської селищної ради.

В матеріалах справи наявна пояснювальна записка секретаря виконавчого комітету Лисянської селищної ради Макушенка Олександра Васильовича від 03.07.2019, в якій він зазначає, що здійснював телефонні дзвінки протягом двох днів 10.01.2019 та 11.01.2019 до ОСОБА_1 на його мобільний телефон, з метою видачі йому трудової книжки, яку він отримав 14.01.2019.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що він неодноразово телефонував секретарю Лисянської селищної ради Макушенко О.В. , спеціалісту селищної ради Левандовській В.М. , селищному голові Корнієнко Ю.В. , головному бухгалтеру Гордієнко Л. А та заступнику селищного голови Книшу В. В., .щодо видачі трудової книжки, але посадові особи Лисянської селищної ради ухилялись від виконання обов`язку щодо видачі трудової книжки.

Однак, колегія суддів зазначає, що долучені позивачем документи (т.1, а.с. 122-125) не є належними докази на підтвердження вказаних обставин справи, оскільки зробити висновок, що наведені дані отримані з особистого кабінету позивача «Мій Київстар» не вбачається можливим.

Надаючи оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів вважає, що Лисянською селищною радою Черкаської області не чинилися перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, а складені акти про відсутність позивача на робочому місці підтверджують факт неможливості своєчасного вручення саме з вини позивача, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності Лисянською селищною радою Черкаської області, в зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача коштів за затримку видачі трудової книжки не вбачається.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як встановлено судом першої інстанції, 25.01.2019 на рахунок позивача зарахована заробітна плата в сумі 23 560,61 грн., що підтверджується випискою по картках за період з 01.01.2019 по 18.02.2019; 07.03.2019 року - 3 493,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9 від 06.03.2019, відомостями розподілу виплат; 29.03.2019 року - 315,76 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем мала місце.

Суд скептично оцінює доводи відповідачів про відсутність коштів для здійснення своєчасного розрахунку при звільненні з позивачем, з огляду на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст. 117 КЗпП України, про що також йдеться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок №100).

Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплат.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Повними, фактично відпрацьованими двома місяцями роботи, що передують звільненню позивача з роботи є листопад - грудень 2018 року.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 , видану виконавчим комітетом Лисянської селищної ради, його заробітна плата у листопаді 2018 року складала 8867,90 грн., у грудні 2018 року - 13981,25 грн.; кількість фактично відпрацьованих робочих днів в листопаді 2018 року - 15, у грудні 2018 року - 20.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 22849,15 / 35 = 652,83 грн.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виплати:

- частини грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 23560,61 грн. на 11 робочих днів (за період з 11.01.2019 року по 25.01.2018 року) дорівнює 7181,13 грн. (652,83 грн. х 11);

- заробітної плати 315,76 грн. на 55 робочих дні (за період з 11.01.2019 року по 29.03.2019 року) складає 35905,65 грн. (652,83 грн. х 55).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-11цс16, при вирішенні справи щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід враховувати, зокрема, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Також Верховний Суд України у вказаній справі застосував принцип співмірності.

Враховуючи, що недоплачена позивачу сума заробітної плати складає лише 315,76 грн. (2,76%), та враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру заробітку позивача, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заробітної плати в сумі 315,76 грн. за період з 11.01.2019 року по 29.03.2019 року складає: 35905,65 х 2,76 % = 991,00 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Виконавчого комітету Лисянської селищної ради середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 8172,13 грн. (7181,13 + 991,00).

Щодо наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що позивачем невірно обрахована середньоденна заробітна плата та період затримки здійснення такого розрахунку (в календарних, а не робочих днях).

Розглянувши доводи позивача в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Закон України від 21.05.1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування, з-поміж інших, включає виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 51 Закону № 280/97-ВР виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 07.06.2006 року №2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-ІІІ) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 10 Закону № 2493-ІІІ прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, зокрема, на посади заступників міського голови шляхом затвердження відповідною радою.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 20 Закону № 2493-ІІІ крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» цим та іншими законами України.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 до звільнення був посадовою особою місцевого самоврядування в розумінні статей 2, 3 Закону № 2493-ІІІ і його повноваження місцева рада припинила у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету, до складу якого він входив за посадою, що було зумовлено виборами до Лисянської селищної ради і формуванням нового складу цього виконавчого органу.

Посада, на якій перебував позивач, передбачає обмеження щодо сумісництва і перебування на ній обмежено строком, не лише тим, на який обирається посадова особа та/або орган місцевого самоврядування, зокрема склад виконавчого комітету відповідної місцевої ради, але й настанням інших обставин, з якими Закон пов`язує припинення повноважень органу місцевого самоврядування та/або посадової особи місцевого самоврядування.

Відмовляючи у виплаті вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП відповідач виходив з того, що позивача звільнено з підстав, встановлених Законом №280/97-ВР (стаття 51 Закону № 280/97-ВР).

Суд погоджується з тим, що припинення повноважень виконавчого комітету у зв`язку з формуванням після виборів нового є підставою для припинення повноважень, в тому числі, посадових осіб місцевого самоврядування, які за посадою входили до цього виконавчого органу і виконували свої обов`язки на постійній основі.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено п. 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року за N 1255-VII.

Вказаний Закон набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Зокрема, ст. 41 КЗпП України доповнена п. 5, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради відбулось у зв`язку із закінченням строку повноважень ради на виконавчого комітету, згідно зі ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Отже, припинення повноважень у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету не слід ототожнювати з припиненням виконання повноважень керівним складом господарських товариств, що презюмується п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, таким чином, у даному випадку, наслідки та гарантії передбачені ст. 44 КЗпП України не застосовуються, адже фактично мало місце звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки позивача звільнено на підставі ч. 1. ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а вихідна допомога в розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток передбачена лише в разі звільнення через припинення трудового договору з підстав п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування судових витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст. 134 КАС України).

Частина п`ята статті 134 КАС України визначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі 814/698/16, від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17.

При цьому, суд зазначає, що недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи долучено:

- договір на представництво в (цивільному, адміністративному) процесі від 28.02.2019 року (далі - Договір) (т. 1, а.с. 29), укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та Поліщуком В.І. (Представник), згідно з п. 4 якого за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується сплатити Представникові гонорар, розмір якого за даною угодою у розмірі 2500,00 грн. за судові засідання, в подальшому ____ грн. за кожний день судового засідання, згідно договору платник послуг, компенсує Представникові різні судові витрати / транспортні видатки, поїздки, проведення досліджень, сплату судового збору, тощо;

- квитанцію №7 від 30.01.2019 року, складену адвокатом Поліщуком В.І. на бланку Юридичної консультації Звенигородського району, за якою адвокату Поліщуку Віктору Івановичу сплачено кошти в сумі 800,00 грн. ОСОБА_1 за надання правової допомоги (при складанні позовної заяви) про виплату вихідної допомоги та заробітної плати (т. 1, а.с. 145).

Відповідно до п. 2 Договору Представник, користуючись своїм статусом представника в цивільному процесі і дотримуючись діючого законодавства, здійснює представництво інтересів Клієнта при підготовці матеріалів цивільного позову та приймає як представник позивача чи відповідача участь при розгляді справи в суді першої інстанції, використовуючи всі надані йому законом прав та засоби представництва і надає йому необхідну правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявними у справі доказами не підтверджується понесення позивачем витрат на правничу допомогу та їх розмір, а тому у задоволенні вимог про відшкодування судових витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Стосовно вимоги про відшкодування витрат на прибуття до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 135 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оглянувши наявні в матеріалах справи документи, а саме: фіскальний чек продажу НП від 07.05.2019 року про придбання пального типу «скраплений газ» на суму 440,51 грн. (т.1, а.с. 144); фіскальний чек №24131 від 22.05.2019 року про придбання пального типу «скраплений газ» на суму 347,54 грн. (т.1, а.с. 146); фіскальний чек №37178 від 05.06.2019 року на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 519,92 грн.; фіскальний чек №24019 від 02.07.2019 року на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 425,34 грн.; фіскальний чек №26286 від 10.07.2019 року на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 451,83 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з вищевказаних документів неможливо встановити достовірність факту сплати вказаних позивачем коштів саме на проїзд до суду, так як дані документи не містять даних про пункт відправлення, пункт призначення, чи кілометраж.

Отже, за відсутності інформації про дійсну вартість понесених позивачем витрат пов`язаних з прибуттям до суду, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача фактично понесених витрат пов`язаних з прибуттям до суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 29 жовтня 2019 року.

Головуючий - суддя: А.Ю. Кучма

Судді: Л.В. Бєлова

І.О. Лічевецький