Справа № 460/1430/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2019 року м. Рівне №460/1430/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник представник Лесюк Володимир Іванович,

відповідача: представник представник Шангрик Тетяна Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області;

- податкове повідомлення-рішення № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019, прийняту Головним управлінням ДФС у Рівненській області;

- рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим, такі податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій підлягають скасуванню.

Перевіркою правильності визначення витрат, відображених у деклараціях про майновий стан і доходи, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу та документально підтверджених витрат, встановлено, що позивач за перевірений період завищив документально підтверджені витрати за 2017 рік на загальну суму 162922,62 грн.

А також позивач допустив порушення порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, у зв`язку з чим йому донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 5536,96 грн. В цій частині висновки податкового органу щодо донарахування зобов`язання позивача вважає безпідставними, оскільки дані зобов`язання були ним сплачені добровільно протягом 2018 року.

Крім того, контролюючий орган дійшов до висновку, що позивачем неправомірно включено до документально підтверджених витрат вартість придбання товарно-матеріальних цінностей (запчастини до автомобілів) на загальну суму 162922,62 грн.

Щодо даного висновку позивач зазначає, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Одним з видів економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41). Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Актом.

Позивач у підприємницькій діяльності використовує вантажні автомобілі перелік яких міститься в Акті перевірки.

Позивач зазначає, що за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року надавав послуги перевезення чималій кількості суб`єктів господарювання. Дохід позивача залежить від експлуатаційних можливостей транспортних засобів, якими позивач власне і надає послуги перевезення своїм контрагентам. Тому витрати пов`язані із заміною запчастин вказаних транспортних засобів за період 2017 року, цілком правомірно віднесено останнім до складу витрат.

Позивачем до складу документально підтверджених витрат за 2017 рік віднесено товарно-матеріальні цінності, а саме запасні частини на суму 162922,62 грн., до яких зокрема належать запасні частини до вантажних автомобілів.

Податковий кодекс України не містить поняття «утримання основних засобів», більше цього, не містить поняття «утримання транспортного засобу».

Позивачем, не включено до складу витрат за 2017 рік, вартість послуг по ремонту транспортних засобів. Заміну запасних частин транспортних засобів позивач здійснював власним господарським способом, без залучення інших суб`єктів господарювання, про що свідчать відповідні акти списання, які долучено до позовної заяви.

Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено також у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України».

На думку позивача, посадові особи контролюючого органу в супереч імперативним приписам Конституції України, Податкового кодексу України, безпідставно, немотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Зважаючи на вищенаведене, позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів.

Відтак, збільшення зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню.

Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі військового збору та донарахування штрафних санкцій, позивач зазначає, що ним правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, збільшення зобов`язання зі сплати військового збору та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню.

Щодо донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій, позивач зазначає, що ним правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів на транспортні засоби, донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим такі рішення підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 02.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 15:00 год. 29.07.2019.

Відповідачем - Головним управлінням ДФС у Рівненській області подано відзив на позовну заяву з додатками (т. 2 а.с. 29-31). В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що

позивач за перевірений період завищив документально підтверджених витрат за 2017 рік на загальну суму 162922,62 грн., зокрема включив до документально підтверджених витрат вартість придбання товаро матеріальних цінностей (запчастини до автомобілів) на загальну суму 162922,62 грн. Крім того, позивач допустив порушення порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, у зв`язку з чим йому донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 5536,96 грн.

В результаті проведеного аналізу представлених документів позивачем на придбання товару встановлено, що ФО-П ОСОБА_1 включив до документально підтверджених витрат вартість придбання запчастин до автомобілів.

На думку відповідача, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів, у т. ч. сідельних тягачів та напівпричепів, які призначені для перевезення вантажів).

ФО-П ОСОБА_1 завищив документально підтверджені витрати за 2017 рік на загальну суму162922,62 грн.

Перевіркою повноти та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб з одержаного сукупного доходу від здійснення підприємницької діяльності встановлено: неналежне ведення обліку доходів та витрат, внесення до декларацій про майновий стан та доходи за 2017 рік перекручених даних, що призвело до заниження чистого доходу за 2017 рік на загальну суму 162922,62 грн. в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік на загальну суму 29326,07 грн.

Також, перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пп. 177.5.1, пп. 177.5.3. п. 177.5 ст. 177 ПК України та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1298/27743, в частині невірного заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік та донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 5536,96 гривень.

Відтак, в порушення п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Кодексу, позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік на загальну суму 34863,03 грн.

Крім того, відповідачем зазначено, що ФО- ОСОБА_2 за перевірений період, а саме за 2017 рік завищив витрати на загальну суму 162922,62 грн., в результаті чого, занизив військовий збір за 2017 рік на загальну суму 2443,84 грн.

Перевіркою встановлено порушення п.2 ч.1 ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, донараховано єдиний внесок за 2017 рік на загальну суму 35842,98 грн.

Враховуючи, що позивачем неправомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, донарахування контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу № Ф-3 від 28.01.2019 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.01.2019 є правомірним. Враховуючи викладене, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій він звернув увагу на необґрунтованість та безпідставність висновків податкового органу у відзиві.

Ухвалою суду від 29.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження та підготовче засідання відкладено до 23.09.2019.

Ухвалою суду від 23.09.2019 підготовче провадження у справі закрито. Розгляд справи по суті призначено на 28.10.2019.

У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 28.10.2019 прийнято відмову представника позивача Фізичної особи-підприємця Білого Олексія Миколайовича від позову в частині позовних вимог. Провадження у справі № 460/1430/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області, в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення № від 28.01.2019 року яким застосовано штраф у розмірі 229,82 грн. та нараховано пені у розмірі 2,30 грн. - закрито.

У судовому засіданні 28.10.2019 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши вступні слова представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Рівненській області з 04.12.2018 по 17.12.2018 була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача.

За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом було складено акт №2774/17-00-13-04-07/ від 22.12.2018, яким зафіксовано порушення: п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі ПК України), а саме завищення суми валових витрат у 2017 на суму 162922,62 грн.; п. 164.1 ст. 164, п. 167.1. ст. 167, п. 177.1., п. 177.2., п. 177.4. ст. 177 ПК України, донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2015 та 2017 рік на загальну суму 34863,03 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», донараховано єдиний внесок за 2017 рік на загальну суму 35842,98 грн.; пп. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в результаті чого донараховано військового збору за 2017 рік на загальну суму 2443,80 грн.

На підставі зазначеного, податковим органом 28.01.2019 було прийнято: податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 43578,79 грн.; податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 3054,80 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 якою позивачу донараховано 35842,98 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № , яким застосовано штрафну санкцію на суму 3584,30 грн.

Не погоджуючись з прийнятими Головним управлінням ДФС у Рівненській області рішеннями позивач звернувся з позовом до суду.

Так, відносно віднесення до складу витрат товарно-матеріальних цінностей (запчастини до автомобілів), слід вказати наступне.

Згідно з пп. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пп. 177.4.1. п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Крім цього, пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Таким чином, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Одним з основних видів економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41). Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 24559545 від 07.06.2019 року (т. 1 а.с. 243-244) та Актом перевірки.

У відповідності до КВЕД ДК 009:2010, клас 49.41, зокрема включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом. Під час здійснення перевірки контролюючим органом встановлено, що фактично в період з 01.01.2015 по 31.12.2017 позивач здійснював вказаний вид діяльності.

При цьому, як вірно встановлено контролюючим органом та не заперечувалось останнім у процесі розгляду справи, позивач у підприємницькій діяльності використовує такі транспортні засоби: Renault Magnum, 1998 року випуску; MAN 19.403 1998 року випуску, MERCEDES 2001 року випуску, МАЗ 54323 1989 року випуску та ДАФ д.н.з. НОМЕР_1 , 2002 року випуску.

Як встановлено з матеріалів справи і не спростовувалось контролюючим органом, за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року позивач надавав послуги перевезення чималій кількості суб`єктів господарювання.

Отже, позивачем за спірний період надавались послуги перевезення вантажів, транспортними засобами, які, як вірно встановлено контролюючим органом, використовував у підприємницькій діяльності. Відтак, дохід позивача залежить від експлуатаційних можливостей транспортних засобів, якими позивач власне і надає послуги перевезення своїм контрагентам. У зв`язку з цим, витрати пов`язані із заміною запчастин вказаних транспортних засобів за період 2017 року, правомірно віднесено останнім до складу витрат.

Так, позивачем до складу документально підтверджених витрат за 2017 рік віднесено товарно-матеріальні цінності, а саме запасні частини на суму 162922,62 грн. На підтвердження факту отримання та використання в господарській діяльності вказаних запасних частин позивачем долучено відповіді документи до матеріалів справи, при цьому факт купівлі та використання вказаних матеріалів не заперечувався податковим органом (т. 1 а.с. 86-242, 245-250, т. 2 а.с. 1-4).

Проте, всупереч імперативним приписам Податкового кодексу України, незважаючи на наявність документально підтверджених витрат на запасні частини, які позивач використав для провадження підприємницької діяльності та отримання доходу від останньої, контролюючий орган дійшов до висновку про неправомірність дій позивача.

Із змісту Акту вбачається, що вказані висновки контролюючого органу базуються на пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Згідно з пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Однак, надаючи визначення поняттю «утримання», контролюючий орган посилався на Правила експлуатації колісних транспортних засобів, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550.

Згідно із п.п. 26, п. 6 розд. І, Правил від 26.07.2013 року № 550, у цих Правилах терміни вживаються в таких значеннях: утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов до висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльність, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема витрати на технічне обслуговування та ремонт.

Однак, слід вказати, що Податковий кодекс України не містить поняття «утримання основних засобів», більше цього, не містить поняття «утримання транспортного засобу».

Так, згідно з п.п. 1, 2 Правил від 26.07.2013 року № 550, Правила визначають механізм організації безпечного утримання колісних транспортних засобів (КТЗ) категорій М, N, О впродовж експлуатаційного життєвого циклу автомобільним перевізником (їх власником, орендарем), автомобільним самозайнятим перевізником, а також підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності (далі - перевізники). Ці Правила можуть використовуватися підприємствами автомобільного сервісу (далі - ремонтники). Ці Правила не стосуються питань охорони праці, пожежної безпеки, організації і забезпечення використання колісних транспортних засобів з метою надання транспортних послуг, питань дотримання правил дорожнього руху. Ці Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які організовують або здійснюють роботи у сфері технічної експлуатації колісних транспортних засобів (придбання- продаж, утримання, передання на утилізацію колісних транспортних засобів або їх частин).

Тобто, термін «утримання транспортного засобу», яким керувався контролюючий орган, використовується виключно для тлумачення правовідносин, які регулюються Правилами експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550, а не правовідносин зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язковий платежів фізичними та юридичними особами.

Незважаючи на вищенаведене, позивачем, не включено до складу витрат за 2017 рік, вартість послуг по ремонту транспортних засобів. Заміну запасних частин транспортних засобів позивач здійснював власним господарським способом, без залучення інших суб`єктів господарювання, про що свідчать відповідні акти списання, які містяться у матеріалах справи.

Крім цього, українське законодавство, у тому числі Податковий кодекс України, не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Зазначена позиція, зокрема відображена Міністерством фінансів України у листі від 22.08.2018 року № 11220-16-10/22320, яким було надано відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25.07.2018 року № 2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів.

Тобто, сама ж Державна фіскальна служба України не розуміючи змісту та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення», зверталась до Міністерства фінансів України за роз`ясненням. При цьому, отримавши у відповідь вищезгаданий лист, яким повідомлено про законодавчу невизначеність такого терміну, територіальний орган Державної фіскальної служби України при здійснені перевірки, ймовірно керуючись власними суб`єктивними переконаннями, які жодним чином немотивовані, все ж дійшов до висновку, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення.

Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Крім того, у відповідності до преамбули Закону України «Про автомобільний транспорт», цей Закон визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» надає визначення, зокрема наступним поняттям:

автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідпово-зчіпний пристрій. Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Окрім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на вказане, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Таким чином, посадові особи контролюючого органу в супереч імперативним приписам Конституції України та Податкового кодексу України, безпідставно, невмотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що усі транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення, а також, що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Водночас, слід зазначити, що норми Податкового кодексу України прямо не встановлюють, що усі вантажні автомобілі є транспортними засобами подвійного призначення.

Так, з аналізу пп. 177.4.5. п. 177.4 ст. 177 та .п. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України судом встановлено, що Податковий кодекс України не передбачає можливість підприємцю включити до складу витрат, витрати на придбання та утримання основних засобів саме подвійного призначення. Тобто, положення вказаної норми стосуються не усіх основних засобів, а лише тих, які є основними засобами подвійного призначення.

Водночас, законодавець не дозволяє відносити до складу витрат витрати на придбання та утримання саме тих основних засобів подвійного призначення, які визначені ст. 177 ПК України (земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі - пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України). Тобто, положення вказаної норми стосуються не усіх основних засобів подвійного призначення, а лише земельних ділянок, об`єктів житлової нерухомості, легкових та вантажних автомобілів.

Відтак, у своїй сукупності пп. 177.4.5. та пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України не передбачають, що вантажний автомобіль є основним засобом подвійного призначення.

Наведені правові норми лише вказують на те, що не можуть бути включені до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання тих вантажних автомобілів, які є основними засобами саме подвійного призначення.

Тобто, для того щоб говорити про те, що витрати на придбання та утримання вантажних автомобілів не можуть бути включені до складу витрат підприємця, такі транспортні засоби повинні бути основними засобами подвійного призначення.

Проте, як уже зазначалось, українське законодавство, у тому числі, Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

З аналізу правових норм неможливо дійти висновку чи є усі без виключення вантажні автомобілі основними засобами подвійного призначення.

Згідно із п.п. 14.1.138. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Так, заважаючи на вищезазначену законодавчу норму, транспортні засоби, які позивач використовує у своїй господарській діяльності, безумовно належать до основних засобів.

Однак, відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин, умов за наявності яких основний засіб може вважатись таким, що має ознаки подвійного призначення не дозволяє дійти до висновку, що вказані транспортні засоби є основними засобами подвійного призначення. Більше цього, в Акті перевірки контролюючі органи встановили те, що транспортні засоби використовуються позивачем у підприємницькій діяльності (сторінка 3 Акту). Водночас, у подальшому в Акті не встановлено того, що мав місце факт будь-якого подвійного використання позивачем таких транспортних засобів.

Отже, контролюючий орган попри те, що встановив факт того, що транспортні засоби використовуються позивачем лише у підприємницькій діяльності, а також попри відсутність законодавчого визначення поняття основні засоби подвійного призначення, все ж без відповідного аналізу дійшов до висновку про неправомірність дій позивача щодо віднесення на витрати витрат, пов`язаних із придбанням запасних частин.

Окрім цього, сама лише реєстрація транспортного засобу, який є основним засобом, за фізичною особою не свідчить про те, що останній має ознаки подвійного призначення.

Як встановлено з матеріалів справи позивачем було сформовано витрати на транспортні засоби, як Renault Magnum, 1998 року випуску; MAN 19.403 1998 року випуску, MERCEDES 2001 року випуску, МАЗ 54323 1989 року випуску та ДАФ д.н.з. НОМЕР_1 , 2002 року випуску, які зареєстровані за позивачем як за фізичною особою, а не як за суб`єктом господарювання.

Пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, реєстрація транспортного засобу, який використовується фізичною-особою підприємцем лише у своїй господарській діяльності, саме, як за суб`єктом господарювання є неможливою. Натомість такі транспортні засоби реєструються за фізичними-особами підприємцями, як за фізичними особами.

Більше цього, незрозумілим є те, яке подвійне призначення (окрім надання послуг перевезення) може мати такий транспортний засіб, як сідловий тягач та напівпричіп.

Відносно збільшення відповідачем зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій, необхідно зазначити, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, то збільшення зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 28.01.2019 здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення слід визнати протиправним та скасувати.

В частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 5536,96 грн., у зв`язку з порушенням позивачем порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, то суду слід зазначити наступне.

Так, відповідно до пп. 177.5.1., 177.5.3. п.177.5 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

? ? ? , ? ? , ? ? 20 , ( 20 , 20 20 ). ? ? ?.

' , ? ? .

? ? ? , , .

Позивачем 09.02.2016 та 10.02.2017 відповідно подано податкові декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік. Відповідно до поданих декларацій позивачем у рядку 22.1 визначено суму зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 615,32 грн., що відповідно на 5536,96 грн. нижче необхідного показника.

Разом з тим, позивачем надано відповідачу платіжні документи, які свідчать про сплату даного податку в повному обсязі, а саме 19.02.2018 року сплачено 615.32 грн. доплата за результатами року, 06.04.18 року сплачено 1384,24 грн. за 1-й квартал 2015 року, 05.05.2018 року - сплачено 1384,24 грн. за 2-й квартал 2015 року, 05.08.2018 року сплачено 1384,24 грн. за 3-й квартал 2015 року, 06.11.2018 року сплачено 1384.24 грн. за 4-й квартал 2015 року, сплачено всього 6152,28 грн., задекларовано 6152.28 грн. Вказані обставини не заперечувалися представником відповідача та не спростовувалися жодними письмовими доказами.

З системного аналізу зазначених норм права та обставин встановлених у ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що податковим органом, враховуючи самостійне погашення податкового боргу платником, безпідставно збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доход фізичних осіб.

Таким чином, прийняте податкове повідомлення-рішення у відповідні частині є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі військового збору та донарахування штрафних санкцій, слід вказати наступне.

Відповідно до пп. 1.1. п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. (За спірних обставин фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи).

Згідно з підпунктами 1.2., 1.3., 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Аналіз вищезазначених норм Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку, що правові підстави сплати останнього є такими ж, як і для податку на доходи фізичних осіб, а тому зважаючи на те, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, збільшення зобов`язання зі сплати військового збору та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 28.01.2019 здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення також підлягає скасуванню.

Також, відносно донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій, суд зазначає, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019 року, рішення № від 28.01.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим такі рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а суд згідно ст. 90 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, у ході судового засідання позивач довів суду обґрунтованість позовних вимог. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірність його дій.

Отже, при зазначених обставинах, відзив відповідача відхиляється судом як безпідставний і такий, що суперечить чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене та закриття провадження в частині позовних вимог, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судові витрати у розмірі 860,61 грн., сплачених згідно платіжних доручень № 21 від 12.06.2019 та № 33 від 24.06.2019, що наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 3, т. 2 а.с. 10).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Рівненській області:

- № від 28.01.2019 р. яким було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 3054.80 грн., з них за податковими зобов`язаннями +2443.84 грн., та 610.96 за штрафними санкціями ;

- № від 28.01.2019 р. яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 43578.79 грн. З них за основним платежем 34063.03 грн., та 8715.76, за штрафними санкціями;

- Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019;

- Рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 28.01.2019 яким застосовано санкції в розмірі 3584.30 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області (, вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33023) судові витрати на суму 860 (вісімсот шістдесят) грн. 61 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 31 жовтня 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.