Справа № 500/377/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8707/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 500/377/19 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Світязь" до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції - Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення - 12:42 год. 04.07.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 09.07.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Світязь" з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.01.2019 року на адресу позивача надійшло податкове повідомлення-рішення від 14.01.2019 року № , форма «ПН», про застосування фінансової санкції в розмірі 50% у сумі 353928 грн. 86 коп. та податкове повідомлення - рішення від 14.01.2019 року №, форма «Р», про застосування фінансової санкції в розмірі 10748 грн. 75 коп.

Позивач вважає, що вище згадані податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем по справі при не повному з`ясуванні всіх обставин справи, що призвели до неправильного застосування ст.ст. 120, пп. 134.1.1 п. 134.1, 134 Податкового кодексу України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 500/377/19 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що проведеною перевіркою встановлено порушення п.201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, а саме: відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН, що підлягали видачі отримувачу на операцію з постачання на загальну суму 4 247 148 грн., в т.ч. ПДВ - 707 858 грн.

Відповідно до вимог п. 120-1.2. статті 120-1, відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.

З урахуванням встановлених порушень контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафу в розмірі 50% у сумі 353 928,86 гривень.

Перевіркою встановлено, що на підставі представлених до перевірки первинних документів та даних синтетичного бухгалтерського обліку відповідно до кореспонденцій бухгалтерських рахунків підприємством в порушення п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, п.19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99р. №318 та пункту 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», завищено витрати що використовуються для визначення фінансового результату за З кв. 2018р. (ряд. 2180 Звіту про фінансові результати (форма №2) «Інші операційні витрати» на суму 47 770грн., за рахунок віднесення до складу даного показника витрат не підтверджених, а ні синтетичним обліком, а ні первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Апелянт наголошує, що розрахунок різниці суми підтверджених та непідтверджених документально витрат, які виявлено під час перевірки наведено у Додатку шостому до Акту перевірки, де у п.7.5 «Інші операційні витрати» наведено перелік витрат, які досліджено перевіряючим та виведено загальну суму відхилень та період в розрізі сум та місяців. Даний додаток один із тих, котрий обов`язково підлягає підписанню не лише представниками контролюючого органу, але й платником податків, що було і зроблено ОСОБА_1 без зауважень. Скарг чи інших дій по неврахуванню інспектором тих чи інших первинних документів, котрі б підтвердили суму розбіжностей виявлену та обчислену у Додатку 6 та вказану у ряд. 2180 Звіту про фінансові результати (форма №2) - платником не вчинялось, заперечення до Акту перевірки, з поданням якого, можна було б додатково ще додати документи, не враховані на думку платника при перевірці - не подавались.

До позову також не додано жодного первинного документу про підтвердження 47 770 грн. операційних витрат, а в позовній заяві з приводу даного порушення зазначено лише те, що при перевірці надавались усі первинні документи, якими підтверджено задекларовані витрати.

Однак, як свідчать матеріали перевірки, первинні документи, надані платником податків при перевірці задекларованих операційних витрат підтвердили їх лише на суму 841 589 гривень, хоча платником задекларовано у сумі 889 359 гривень.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 500/377/19та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

29.09.2019 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника ТзОВ «Світязь» про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю забезпечити явку представника.

Розглянувши дане клопотання колегія суддів звертає увагу на те, що воно є не обгрунтованим, крім того на підтвердження неможливості прибуття представника у судове засідання не надано жодних доказів, а його явка не визнана судом обов`язковою, тому колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання та вважає можливим проведення розгляду справи за його відсутності.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заниження обсягу ПДВ по операціях з контрагентами, що є платниками ПДВ співпадає з сумою завищення з не платниками ПДВ. Тобто, платник податку в повному обсязі сплатив до бюджету необхідну суму коштів, при цьому допустив технічну помилку. Таким чином, ніякого порушення в п. 185.1 ст.1857, п. 187.1 ст.187 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями не було, а тому не було підстав виносити податкове повідомлення-рішення та необґрунтовано штрафувати платника податків на суму 353928 тис. 86 коп.

Крім того, помилкове зазначення неправильного індивідуального податкового номера (ІПН) в податковій накладній не є правовою підставою для висновку податкового органу рол те, що ТОВ "Світязь" не в повному обсязі відобразило в податковому обліку податкові зобов`язання з ПДВ, тому, це не може бути підставою для прийняття спірного рішення, оскільки в подальшому кошти спрямовані за належністю.

Суд першої інстанції вважає, що такі обставини не свідчать про порушення законодавства ТОВ "Світязь" та відсутність правових підстав у відповідача для винесення оскаржуваного рішення.

З огляду на наведене суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем у справі не повно з`ясовано обставини, що призвело до помилкового застосування норм Податкового кодексу, що стало підставою до незаконного винесення податкових повідомлень-рішень, які підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 21.01.2019 року на адресу позивача надійшло податкове повідомлення-рішення від 14.01.2019 року № , форма «ПН», про застосування фінансової санкції в розмірі 50% у сумі 353928 грн. 86 коп. та податкове повідомлення - рішення від 14.01.2019 року №, форма «Р», про застосування фінансової санкції в розмірі 10748 грн. 75 коп.

Підставою для винесення податкових повідомлень-рішень був акт про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Світязь» () податкового законодавства за період з 01.10.2015 р. по 30.09.2018 р., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.10.2015 р. по 30.09.2018р.

Так, в розділі 3.1. акту перевірки (надалі - акт) податок на додану вартість вказується, що ревізорами встановлено факт заниження обсягу постачання з ПДВ з контрагентами, які є платниками ПДВ, що призвело до заниження податкового зобов`язання на загальну суму 4247148 грн. в тому числі ПДВ 70 тис. грн.

В ході проведення ревізії також встановлено, що згідно даних ЄРПН обсяг постачання з ПДВ по операціях із неплатником за період з 01.01.2017 р. по 31.09. 2018 р. становить 13135230 грн., в тому числі ПДВ - 2189205 грн., однак згідно даних обліку первинних документів обсяг постачання з ПДВ по операціях із неплатником становить 8888082 грн., в тому числі ПДВ -1481347 грн.

На підставі вищезазначеного, встановлено завищення постачання обсягу з ПДВ по операціях із неплатником що призвело до завищення податкового зобов`язання на суму 4247148 грн. в тому числі ПДВ 70 тис. грн.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пп.62.1.3 п.62.1 ст.62 ПК України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно п.75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.2. пункту 75.1. статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Так, тривалість проведення документальних планових перевірок не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів. Продовження строків проведення перевірок можливе за рішенням керівника контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

Тривалість документальних позапланових перевірок не повинна перевищувати 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - 5 робочих днів, інших платників податків - 10 робочих днів.

Результати зазначених перевірок оформлюються у формі акта (у разі встановлення під час перевірки порушень) або довідки (якщо такі порушення відсутні), які складаються у двох примірниках, підписуються посадовими особами органу ДФС та платниками податків або їх законними представниками.

Так, відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно норм ст. 36 цього Кодексу податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Відповідно до п. 31.1 ст. 31 ПК України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному додатковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Відповідно до наданого позивачем звіту про фактичні результати стосовно перевірки повноти та правильності реєстрування податкових накладних при здійснення реалізації ТМЦ контрагентами у 2017 р. -2018 р., складеного ТОВ "Консул", від 15 квітня 2019 р. ТОВ "Світязь" в повному обсязі відобразило в податковому обліку податкові зобов`язання з ПДВ, а також своєчасно зареєструвало податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних, в зв`язку з чим не було порушено вимог п. 201 ПК України (щодо не реєстрації податкової накладної), незважаючи на факт помилкового заповнення ІПН покупця в податкових накладних.

Помилкове зазначення неправильного індивідуального податкового номера (ІПН) в податковій накладній не є правовою підставою для висновку податкового органу про те, що ТОВ "Світязь" не в повному обсязі відобразило в податковому обліку податкові зобов`язання з ПДВ, тому не може бути підставою для прийняття спірного рішення, оскільки в подальшому кошти спрямовані за належністю.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що такі обставини не свідчать про порушення законодавства ТОВ "Світязь" та відсутність правових підстав у відповідача для винесення оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що заниження обсягу ПДВ по операціях з контрагентами, що є платниками ПДВ співпадає з сумою завищення з не платниками ПДВ.

Так як, платник податку в повному обсязі сплатив до бюджету необхідну суму коштів, при цьому допустив технічну помилку, то колегія суддів прийшла до висновку, що порушення в п. 185.1 ст.1857, п. 187.1 ст.187 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями не було.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 500/377/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 01.11.2019 року