Справа № 824/840/19-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/840/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача та його представника Іванюка О.О. ,

представників відповідача Ахтемійчук О.В. та Федорюка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Кіцманського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області щодо проведення камеральної перевірки термінів реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунків коригування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання податкового-повідомлення-рішення за звітні податкові періоди: січень-грудень 2017 року, за результатами якої складено акт перевірки №50/2413-52-02/ від 08 квітня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати винесене Кіцманським управлінням Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області податкове повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 957215,44 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач, з урахуванням відповіді на відзив, зазначав, що не погоджується із діями відповідача щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, та, відповідно, із самим рішенням. Вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено порядок проведення перевірки та порядок прийняття і вручення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, передбачені нормами Податкового кодексу України. Зокрема, позивач вказував, що акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року та прийняте на його підставі податкове повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року він отримав лише на своє звернення 17 липня 2019 року. Також зазначав, що визначена оскаржуваним рішенням сума грошового зобов`язання є неузгодженою, а тому не може бути визнано податковим боргом. Крім цього, на думку позивача, попередження контролюючого органу про необхідність скласти та/або зареєструвати ПН/РК у строк, визначений пунктом 120-1.2 ст. 120-1 Податкового кодексу України, платником податків було виконано, що відповідно до абзацу 3 підпункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України виключає застосування до платника податків оскаржуваного штрафу. Вказував, що має граничне право реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування за період січень 2017 року-грудень 2017 року протягом 1095 днів в залежності від дати складання. Вважає, що станом на проведення контролюючим органом камеральної перевірки ще мав право зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних. Крім цього, у позові, на підтвердження викладеної позиції, наведено низку судових рішень ЄСПЛ.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. У наданому суду відзиві на адміністративний позов, запереченні та додаткових поясненнях відповідач вказував, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення є законним і обґрунтованим, прийнятим в межах наданих повноважень та таким, що відповідає вимогам Податкового кодексу України. Зокрема, зазначав про дотримання процедури, передбаченої законом, прийняття оскаржуваного рішення щодо належного направлення позивачу акту камеральної перевірки та прийнятого на його підставі податкового повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року. Вказував, що такі були направлені на адресу позивача: АДРЕСА_6 , на підставі листа ФОП ОСОБА_2 №14 від 15 лютого 2019 року, що надійшов контролюючому органу від позивача електронною поштою. Звертав увагу на те, що на вказану адресу було направлено ОСОБА_2 акт камеральної перевірки рекомендованим листом з повідомленням №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638, вручено адресату 12 квітня 2019 року, а податкове повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року було направлено рекомендованим листом з повідомленням №899 про вручення поштового відправлення № 4411 , вручено ОСОБА_2 06 травня 2019 року. Також відповідач зазначав і про наявність безумовних підстав для накладення на позивача штрафу згідно абз. 2 п.120-1.2 ст.120-1 ПК України за невиконання в повному обсязі вимог податкового повідомлення-рішення № від 11 червня 2018 року щодо не реєстрації та несвоєчасної реєстрації податкових накладних в ЄРПН.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін в адміністративній справі задоволено. Призначено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідача та замінено Головне управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області.

Також в судовому засіданні 28 жовтня 2019 року судом допитано як свідка позивача ОСОБА_2 за його згодою.

Свідок вказав, що лист №14 від 15 лютого 2019 року він не складав, не підписував та, відповідно, не направляв контролюючому органу, а електронна пошта, вказана у названому листі, не є його особистою електронною поштою.

ОСОБА_2 оглянув повідомлення №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638, в якому міститься підпис особи на прізвище ОСОБА_7 , після чого повідомив суду, що він такого листа не отримував, в названому рекомендованому повідомленні міститься не його підпис, а підпис особи на прізвище ОСОБА_7 , яку він не уповноважував приймати поштову кореспонденцію, направлену на його ім`я.

Також ОСОБА_2 , оглянувши повідомлення №899 про вручення рекомендованого поштового відправлення № 4411 , повідомив суду, що в ньому міститься не його підпис, а підпис невідомої йому особи.

Вказав, що акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року та прийняте на його підставі податкове повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року він отримав лише 17 липня 2019 року.

Крім цього, свідок повідомив, що свою податкову адресу: АДРЕСА_4 , він не змінював, і на таку йому не надходив вказаний вище акт та рішення відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представники відповідача щодо задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві, запереченнях та додаткових поясненнях. Просили суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилась в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_4 , яка є його податковою адресою.

З 04 липня 2001 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець. Основним видом економічної діяльності згідно КВЕД 47.30 є роздрібна торгівля пальним.

З 12 грудня 2005 року ОСОБА_2 зареєстрований як платник податку на додану вартість, про що свідчить свідоцтво №85649739 про реєстрацію платника податку на додану вартість.

За результатами планової перевірки ОСОБА_2 контролюючим органом складено акт 13-13-04-18/263871614 від 29 травня 2018 року, на підставі якого винесено податкове повідомлення рішення форми «ПН» від 11 червня 2018 року № про застосування штрафних санкцій на суму 1110739,5 грн (50 відсотків) від суми не реєстрації ПДВ по накладним у розмірі 2221479,0 грн та попереджено платника про необхідність скласти та зареєструвати податкові накладні у строк, визначений ст. 120-1.2 статті 120-1 ПК України (10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податкового повідомлення-рішення).

Вказане податкове повідомлення рішення форми «ПН» від 11 червня 2018 року № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій оскаржено ОСОБА_2 в судовому порядку, про що свідчить наявна у справі копія ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року (справа №824/636/18-а). Рішення по суті заявлених позовних вимог у названій справі станом на час вирішення цієї справи не прийнято.

На підставі підпункту 19-1.1.1, підпункту 19-1.1.2 пункту 19-1.1 статті 19-1, підпункту 20.1.4, підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України начальником відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб Кіцманського управління ГУ ДФС в Чернівецькій області ОСОБА_4 в приміщенні Кіцманського управління ГУ ДФС в Чернівецькій області проведено камеральну перевірку термінів реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних ФОП ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання податкового повідомлення-рішення за звітні податкові періоди: січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року, серпень 2017 року, вересень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року.

Перевірка проводилась 08 квітня 2019 року.

Камеральною перевіркою встановлено відсутність реєстрації протягом встановленого 10-ти календарних днів з дня, наступного після отримання податкового повідомлення-рішення (отримано 20 червня 2019 року) за результатами планової перевірки від 11 червня 2018 р. № (протягом 21 червня 2018 року -30 червня 2018 року) реєстрації податкових накладних на суму 1914430,88 грн.

Відтак, за результатами перевірки складено акт камеральної перевірки термінів реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних від 08 квітня 2019 року №501/2413-52-06/4, в якому контролюючим органом зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_2 пункту 201.1, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині відсутності реєстрації та несвоєчасної реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України по складених податкових накладних за січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року, серпень 2017 року, вересень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року на суму 1914430,88 грн.

На підставі вказаного акту відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року про застосування штрафної санкції в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з ПДВ, визначеної в податкових накладних, що становить 957215,44 грн.

За таких обставин ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень (частина четверта статі 9, частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається зі змісту позову, його подання фактично обумовлено незгодою позивача із прийнятим відповідачем податковим повідомлення-рішення № від 03 травня 2019 року. Обґрунтовуючи незаконність такого рішення суб`єкта владних повноважень, позивач, з-поміж іншого, вказує про порушення відповідачем процедури його прийняття, що виразилось у неналежному направленні позивачу акту камеральної перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, що потягло за собою передчасність прийняття такого рішення, тобто порушено, на думку позивача, вимоги пункту 86.8 статті 86 ПК України.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на наступні положення законодавства, яким врегульовано спірні відносини.

Так, згідно пункту 86.8 статті 86 ПК України (тут і далі в редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин) податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Отже, указаною нормою законодавцем чітко встановлено строк, протягом якого контролюючий орган приймає податкове повідомлення-рішення. Такий строк обчислюється з дня, наступного за днем вручення платнику податків (його представнику) акта перевірки, який повинен направлятися платнику податків у порядку для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, визначеного статтею 58 ПК України. Тобто, важливе значення при вирішенні питання прийняття податкового повідомлення-рішення має встановлення контролюючим органом дня, коли платнику податків вручено акт перевірки, на підставі якого приймається таке рішення.

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

До цього ж, оскільки в даному випадку оскаржуване рішення прийнято на підставі висновків, зроблених за результатом проведеної камеральної перевірки, то застосуванню підлягають і положення пункту 86.2 статті 86 ПК України, відповідно до яких за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Так, відповідно до пункту 42.2. статті 42 ПК України, якою передбачені правила листування платників податків та контролюючих органів, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно пункту 42.4. статті 42 ПК України платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронний цифровий підпис".

Листування контролюючих органів з платниками податків, зазначеними в абзаці першому цього пункту, здійснюється засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису шляхом надіслання документа в електронний кабінет з одночасним надісланням платнику податків на його електронну адресу (адреси) інформації про вид документа, дату та час його надіслання в електронний кабінет.

Датою вручення платнику податків документа є дата, зазначена у квитанції про доставку у текстовому форматі, що відправляється з електронного кабінету автоматично та свідчить про дату та час доставки документа платнику податків. У разі якщо доставка документа відбулася після 18 години, датою вручення документа платнику податків вважається наступний робочий день. Якщо доставка відбулася у вихідний чи святковий день, датою вручення документа платнику податків вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.

У разі неотримання контролюючим органом квитанції про доставку документа в електронний кабінет протягом двох робочих днів з дня його надіслання такий документ у паперовій формі на третій робочий день з дня відправлення з електронного кабінету надсилається за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручається платнику податків (його представнику).

При цьому строк доставки документа в електронний кабінет, визначений абзацом четвертим цього пункту, не зараховується до строку надіслання документів, визначеного цим Кодексом.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.

Згідно пункту 45.1. статті 45 ПК України податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

З наведених норм права вбачається, що акт камеральної перевірки повинен бути вручений або надісланий платнику податків для підписання протягом трьох робочих днів після його підписання посадовими особами, які проводили перевірку, і реєстрації у контролюючому органі. Такий акт вважається належним чином вручений платнику податків, якщо він надісланий або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 ПК України, або надісланий за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручений платнику податків (його представнику). При цьому, у кожному з цих способів факт вручення акту камеральної перевірки платнику податків пов`язується або з настанням події особистого одержання платником складеного контролюючим органом названого акту або з настанням події відмови від його особистого одержання. А у разі якщо вручити акт перевірки неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, акт перевірки вважається таким, що не вручено платнику податків.

В ході судового розгляду справи відповідач стверджував про те, що акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року було направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу: 58023, м. Чернівці, вул. Руська, 253, а/с 1198, на підставі листа ФОП ОСОБА_5 .І. №14 від 15 лютого 2019 року, що надійшов контролюючому органу від позивача електронною поштою.

У вказаному листі, як стверджував відповідач, позивач сам просив всю кореспонденцію направляти на зазначену вище адресу.

Також відповідач вказував, що факт отримання позивачем акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року підтверджується повідомленням №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638, в якому міститься відмітка про вручення адресату 12 квітня 2019 року, а також посилався на відомості, зазначені в листі УКРПОШТИ від 24 червня 2019 року №51-17-317/Г-12602.

Однак, допитаний як свідок ОСОБА_2 повідомив суду, що акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року він вперше отримав лише 17 липня 2019 року після звернення до контролюючого органу. Повідомлення №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638 він не отримував, в ньому міститься не його підпис, а підпис особи на прізвище ОСОБА_7 , яку він не уповноважував приймати поштову кореспонденцію, направлену на своє ім`я.

Дослідженням повідомлення №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638 судом встановлено, що в ньому вказано про вручення 12 квітня 2019 року за довіреністю особі на прізвище ОСОБА_7 .

На запитання суду, в судовому засіданні представники відповідача вказали, що в контролюючого органу відсутні документи, які б уповноважували особу на прізвище ОСОБА_7 отримувати документи, направлені на ім`я ФОП ОСОБА_2

Дослідженням листа УКРПОШТИ від 24 червня 2019 року №51-17-317/Г-12602 судом встановлено, що в ньому відсутня інформація про отримання ОСОБА_2 12 квітня 2019 року повідомлення №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638

За таких обставин, оцінюючи в сукупності вказані вище письмові документи та показання свідка як докази в розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про те, що наявність у повідомлені №417 про вручення рекомендованого поштового відправлення №638 відмітки про вручення 12 квітня 2019 року за довіреністю особі на прізвище ОСОБА_7 з підписом було помилково й безпідставно розцінене контролюючим органом як факт отримання саме ОСОБА_2 12 квітня 2019 року акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року.

При цьому відповідачем, всупереч вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що вказаним вище рекомендованим листом з повідомленням про вручення ОСОБА_2 було направлено саме акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року, а не інші документи.

Крім цього, відповідачем не було надано і належних доказів в обґрунтування своїх тверджень про правомірність направлення позивачу акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року саме на адресу: АДРЕСА_6

Так, обґрунтовуючи такі дії, відповідач у відзиві вказував, що згідно листа ФОП ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року вся кореспонденція, на його прохання, направлялася за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_6 . Зазначений лист про фактичне місцезнаходження був направлений до контролюючого органу засобами електронного зв`язку з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронний цифровий підпис».

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закон України «Про електронний цифровий підпис».

Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП.

Наведене узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18.

Водночас, дослідженням листа №14 від 15 лютого 2019 року судом встановлено відсутність у ньому будь-яких підписів.

При цьому допитаний судом як свідок ОСОБА_2 повідомив, що лист №14 від 15 лютого 2019 року він не складав, не підписував та не направляв контролюючому органу, а електронна пошта, вказана у названому листі, не є його особистою електронною поштою.

Указаного відповідачем в ході судового розгляду справи спростовано не було.

Крім цього, в контексті доводів відповідача, викладених у відзиві, суд звертає увагу на положення статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до яких електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Як зазначено в Службовій записці від 30 вересня 2019 року №1572/24-13-52-07, підписаної начальником Кіцманського управління ГУ ДПС у Чернівецькій області Т. Булавкою , паперовий чи електронний лист на адресу ФОП ОСОБА_2 щодо повідомлення про отримання листа №14 від 15 лютого 2019 року не надсилалися (пункт 6 Службової записки).

Вказане в силу вимог статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» свідчить про неодержання електронного документа (листа №14 від 15 лютого 2019 року) адресатом, тобто контролюючим органом.

Між тим, в судовому засіданні представник відповідача Федорюк В.С., на відміну від позиції відповідача, викладеної у відзиві відносно листа №14 від 15 лютого 2019 року, вказав про відсутність електронного підпису ОСОБА_2 в цьому листі.

Указане свідчить про суперечливість доводів відповідача, викладених у відзиві та наданих у судовому засіданні його представниками. Його позиція відносно листа №14 від 15 лютого 2019 року є неоднозначною.

Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності наведені вище документи та показання свідка як докази в розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про безпідставність взяття контролюючим органом до уваги листа №14 від 15 лютого 2019 року та, як наслідок, безпідставність направлення кореспонденції, в тому числі, як стверджував відповідач, акту перевірки від 08 квітня 2019 року позивачу на поштову адресу: АДРЕСА_6

Водночас допитаний судом як свідок ОСОБА_2 також повідомив, що свою податкову адресу: АДРЕСА_4 , він не змінював, і на таку йому не надходив акт камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року. Його він отримав 17 липня 2019 року.

Отримання 17 липня 2019 року ОСОБА_2 акту перевірки від 08 квітня 2019 року відповідачем не заперечувалось.

Отже, такими, що підтверджуються належними доказами, є твердження позивача про неотримання ним 12 квітня 2019 року акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року та про отримання ним вказаного акту лише 17 липня 2019 року.

З огляду на наведене, суд вважає про порушення контролюючим органом встановленої ПК України процедури надіслання (вручення) платнику податків акту камеральної перевірки. Як наслідок, у відповідача не було законних підстав вважати 12 квітня 2019 року днем вручення ОСОБА_2 акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року та з цього часу обчислювати строк, встановлений пунктом 86.8 статті 86 ПК України, для прийняття податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку про передчасність, а, відтак, і про незаконність прийняття відповідачем саме 03 травня 2019 року податкового повідомлення-рішення на підставі акту камеральної перевірки від 08 квітня 2019 року, врученого ОСОБА_2 лише 17 липня 2019 року.

Оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення було прийнято відповідачем з порушенням встановленого законом строку прийняття такого виду рішень.

Перевіряючи оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що воно прийнято не на підставі та не у спосіб, визначені законодавством України, а тому наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03 травня 2019 року №.

Вирішуючи спір щодо вимог про незаконність названого рішення та надаючи оцінку вказаним вище доводам сторін, варто додатково звернути увагу і на наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (рішення у справі «Ковач проти України», рішення у справі «Мельниченко проти України», рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, згідно позиції Європейського суду з прав людини, є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У рішенні по справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Відносно викладеного, суд відзначає, що в даній ситуації порушення суб`єктом владних повноважень встановленої законом процедури надіслання (вручення) позивачу акту перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, призвело до порушення його прав як платника податків на, зокрема, своєчасне ознайомлення з таким та позбавило його можливості у разі незгоди з висновками контролюючого органу, зробленими за результатом перевірки, подати свої пояснення, заперечення тощо. А факт неотримання позивачем акту перевірки через неправомірні дії відповідача не давав права останньому приймати оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Щодо інших доводів, наведених позивачем в обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення, та відповідачем в обґрунтування правомірності такого рішення, то з огляду на викладені вище правові підстави для визнання податкового повідомлення-рішення від 03 травня 2019 року № протиправним такі, на переконання суду, уже не мають значення для правильного вирішення спору, а тому оцінці не підлягають.

Водночас суд також вважає за необхідне зазначити таке.

Як свідчать обставини справи, даний позов було подано ОСОБА_2 у зв`язку із незгодою із прийнятим відносно нього контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням від 03 травня 2019 року №, тобто індивідуальним актом в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, яке визнається судом незаконним.

Зважаючи суть та характер спірних відносин, беручи до уваги положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачені повноваження суду при вирішенні справи, належним способом захисту порушених прав позивача є саме визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування.

Відтак, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій Кіцманського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області щодо проведення камеральної перевірки термінів реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунків коригування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання податкового-повідомлення-рішення за звітні податкові періоди: січень-грудень 2017 року, за результатами якої складено акт перевірки №50/2413-52-02/ від 08 квітня 2019 року - є неналежним способом, обраним позивачем, для захисту своїх порушених прав платника податків, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

До того ж, за змістом частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними нерозривно пов`язано із зобов`язанням його утриматись від вчинення таких дій. Однак, вимоги зобов`язального характеру позивачем не заявлялись.

Таким чином, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність письмових доказів та показів свідка окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість позову щодо незаконності оскаржуваного рішення, натомість відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів його правомірність.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Так, згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання даного позову було сплачено судовий збір на загальну суму 11493,15 грн, з яких 1921,00 грн за позовну вимогу немайнового характеру (про визнання дій протиправними) та 9572,15 грн за позовну вимогу майнового характеру (про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення).

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, а саме щодо вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 9572,15 грн, сплачений за названу частину позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03 травня 2019 року №, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернівецькій області відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9572 грн 15 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2019 року.

Повне найменування учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 ), Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, 58013).

Суддя О.П. Лелюк