Справа № 826/6348/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6348/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 13.04.2017 року №04-дц про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначив, що оскаржуваний наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності видано на підставі, в межах повноважень, у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 29.03.2017 року до Генеральної прокуратури України надійшло звернення народного депутата України Лапіна І.О. в інтересах голови Громадської організації «Всеукраїнська спілка ветеранів АТО» ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій, недоброчесності слідчого Генеральної прокуратури України Суса Д.М. та з інших питань.

У зв`язку із надходженням даного звернення Генеральною прокуратурою України проведено перевірку дотримання ОСОБА_1 обмежень і вимог, передбачених антикорупційним законодавством, організаційно-розпорядчих документів Генеральної прокуратури України. Під час вказаної перевірки було опрацьовано електронні декларації ОСОБА_1 за 2015 та 2016 роки та встановлено, що у декларації за 2015 рік ОСОБА_1 не зазначено інформацію про наявність у нього права власності на транспортний засіб Citroen CA, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який 10.09.2015 року зареєстровано на нього і лише 23.01.2016 року перереєстровано на ОСОБА_3 . Також, у деклараціях за 2015 та 2016 роки ОСОБА_1 не зазначено відомості про тимчасове користування приміщенням (кімнатою) у АДРЕСА_1 , а також усі правочини, зчинені ним у звітному періоді (продаж транспортних засобів Peugeot 406, і 999 р.в., та Citroen С4, 2008 р.в.).

На підставі наведених обставин відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 допущено систематичні порушення вимог чинного законодавства та організаційно-розпорядчі документи Генеральної прокуратури України.

13.04.2017 року Генеральним прокурором України видано наказ №04-дц про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення з посади старшого слідчого в особливо важливих справах шостого відділу з розслідування особливо важливих справ головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури.

13.06.2017 року у зв`язку з виявленою у наказі №04-дц помилкою Генеральним прокурором видано №08-дц наказ №04-дц, яким в описовій та резолютивній частинах наказу змінено слова «шостого відділу з розслідування особливо важливих справ головного слідчого управління Генеральної прокуратури України» на слова «шостого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України».

Вважаючи наказ від 13.04.2017 року №04-дц протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частиною 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків;

2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення;

3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень;

4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру;

5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури;

6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики;

7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку;

8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;

9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України "Про запобігання корупції" (далі Закон № 1774-VIII).

Згідно абз.5 ч.1 ст.1 цього Закону № 1774-VIII корупційне правопорушення це діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до пп."е" п.1 ст.3 Закону №1774-VIII суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є посадові та службові особи органів прокуратури, до кола яких відноситься Відповідач.

Частиною 1 статті 45 Закону №1774-VIII, визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Загальні вимоги щодо змісту відомостей, що повинні бути відображені в декларації, зазначені в ст.46 Закону №1774-VIII.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 46 Закону №1774-VIII, суб`єкт декларування повинен зазначити в декларації інформацію цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: а) дані щодо виду майна, характеристики майна, дату набуття його у власність, володіння або користування, вартість майна на дату його набуття у власність, володіння або користування; б) дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості.

Згідно з п.11 Роз`яснення "Щодо застосування окремих положень Закону України "Про запобігання корупції" стосовно заходів фінансового контролю", затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 р. №3, більшість об`єктів декларування (а саме: нерухомість, об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, корпоративні права, юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї, нематеріальні активи, грошові активи, фінансові зобов`язання, членство в громадських об`єднаннях або входження до їхніх органів) декларується відповідно до їх наявності станом на останній день звітного періоду.

Останнім днем звітного періоду для заповнення декларації за 2015 рік є 31.12.2015 рік.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час проведеної відповідачем перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 30.10.2016 року та 23.03.2017 року подано електронні декларації за 2015 та 2016 роки. При цьому, у розділі 6 декларації за 2015 рік позивачем не зазначено інформацію про наявність права власності на транспортний засіб Citroen CA, 2008 року випущу, н.з. НОМЕР_1 , який 10.09.2015 року зареєстровано на нього і лише 23.01.2016 року перереєстровано на ОСОБА_3 . Крім того, у Деклараціях за 2015 та 2016 роки ОСОБА_1 не зазначено відомості про тимчасове користування приміщенням (кімнатою) у ч. Києві на АДРЕСА_1 , а також усі правочини, зчинені ним у звітному періоді (продаж транспортних засобів Peugeot 406, і 999 р.в., та Citroen С4, 2008 р.в.). Відповідні зміни до вказаних Декларацій ОСОБА_1 не внесено.

12.04.2017 року Генеральною прокуратурою України було відібрано у позивача пояснення стосовно виявлених фактів незазначення інформації у деклараціях.

Так, у письмових поясненнях позивач зазначив, що він не проживав та не користувався ні тимчасово, ні в будь-який інший спосіб приміщенням (кімнатою) у АДРЕСА_1 ) з листопада 2016 року по кінець лютого 2017 року, оскільки перебував у відпустці по догляду за дитиною, яку проводив за кордоном, а також в м. Хмельницький до середини лютого 2017 року. Враховуючи те, що станом на 31 грудня звітного року він не користувався відповідним приміщенням, то відповідно до пункту 11 «Роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №3 від 11.08.2016 не зобов`язаний був декларувати користування таким майном.

У матеріалах справи наявні докази того, що між ОСОБА_1 та Національною академію прокуратури України було укладено договір на тимчасове користування приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 ), який розірвано 30.06 2016 року. 01.07.2016 року між цими ж особами укладено аналогічний договір строком на 6 місяців (з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року включно), а також 01.01.2017 року додаткову угоду щодо продовження строку дії договору ще на 6 місяців (з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року).

Як зазначено у оскаржуваному наказі, ОСОБА_1 у грудні 2016 року звертався із заявою на ім`я першого заступника Генерального прокурора України Сторожука Д.М. з проханням продовжити договір від 01.07.2016 року на тимчасове користування кімнатою АДРЕСА_1 ) у зв`язку з відсутністю будь-якого власного житла у м. Києві. У грудні 2016 року та січні 2017 року ним сплачено кошти за тимчасове платне проживання у зазначеному житловому приміщенні у сумі 6101,91 грн. та 2500 грн. відповідно.

Щодо не відображення у декларації за 2015 рік автомобіля Сітроен С4, 2008 року випуску ОСОБА_1 у письмових поясненнях пояснив, що даний автомобіль придбаний ним у 2012 році на торгах у державної виконавчої служби м. Сімферополь. В подальшому, враховуючи, те що працівниками Державної виконавчої служби не знято арешт з даного автомобіля, позивач не міг закінчити його оформлення до 2015 року (враховуючи анексію Криму, автомобіль на Кримській реєстрації). Позивач зазначив, що оформлення даного автомобіля відбулось за його відсутності та він ним не користувався. Документи про право власності були передані позивачу у 2016 році, після чого даний автомобіль був реалізований, про що внесені відповідні відомості в декларацію.

Щодо не відображення правочинів з приводу реалізації автомобілів Пежо 406 1999 року випуску, а також автомобіля Сітроен С4 2008 року випуску позивач зазначив, що в електронній декларації за 2015 та 2016 роки відображено отримання доходу від реалізації автомобілів Пежо 406 1999 р.в., а також автомобіля Сітроен С4 2008 р.в., проте помилково не вказано самі правочини. При цьому, позивач вказав на те, що у відповідному розділі декларації ним зазначено повністю анкетні дані покупців, їх адреси та контакти, тобто позивач не мав на меті приховувати будь-яку інформацію від органів фінансового контролю та НАЗК.

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку, що своїми діями ОСОБА_1 грубо порушив вимоги Закону України «Про запобігання корупції», статті 19 Закону України «Про прокуратуру», правила прокурорської етики, вчинив дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури і є несумісними з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що допущення позивачем наведених порушень при заповненні декларацій за 2015 та 2016 роки не можуть бути розцінені як вчинення ОСОБА_1 дій, які дискредитують його, порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у чесності та непідкупності органів прокуратури.

В описовій частині оскаржуваного наказу, відповідач посилається на статтю 10 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури (далі - Кодекс), яка зобов`язує працівника прокуратури дбати про свою професійну честь та гідність.

Вказана стаття Кодексу міститься у розділі ІІ "Основні вимоги до професійної поведінки працівника прокуратури", як і стаття 16, частина 1 якої, зобов`язує працівника прокуратури в установленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" порядку щороку подавати за місцем роботи декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру.

Натомість обов`язок працівника прокуратури не вчиняти дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, закріплений частиною 3 статті 18 Кодексу, яка міститься у Розділі ІІІ "Основні вимоги до позаслужбової поведінки працівника прокуратури".

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача у спірному наказі на порушення ОСОБА_1 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Щодо надання оцінки та ухвалення будь яких рішень з приводу перевірки достовірності даних в декларації позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.48 Закону України «Про запобігання корупції» №14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII), контроль та перевірка декларацій покладені на національне агентство з запобігання корупції. Згідно даної статті НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 11 Закону № 1700-VІІ до повноважень НАЗК належить, зокрема, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1700-VІІ державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

Частиною першою статті 50 Закону № 1700-VІІ передбачено, що повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності; обов`язковій повній перевірці підлягають декларації службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, суб`єктів декларування, які займають посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, перелік яких затверджується НАЗК; обов`язковій повній перевірці також підлягають декларації, подані іншими суб`єктами декларування, у разі виявлення у них невідповідностей за результатами логічного та арифметичного контролю; НАЗК проводить повну перевірку декларації, а також самостійно проводить повну перевірку інформації, яка підлягає відображенню в декларації, щодо членів сім`ї суб`єкта декларування у випадках, передбачених частиною сьомою статті 46 цього Закону.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 50 Закону № 1700-VІІ НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Згідно із частиною другою цієї статті у разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей НАЗК письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що здійснення контролю та перевірки декларацій, у тому числі повноти й достовірності відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК. Здійснення контролю та перевірки декларацій до компетенції Генеральної прокуратури України не входить.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року (справа № 800/433/17) та від 09.04.2019 року ( справа № 804/8642/17).

В даному випадку відповідачем не було надано до суду відомостей про проведення станом на час винесення оскаржуваного наказу повної перевірки декларацій позивача за 2015 рік та 2016 рік та винесення НАЗК у відношенні позивача відповідних рішень.

У апеляційній скарзі відповідач вказав про те, що при вирішенні питання про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури було враховано, що у 2016 році ОСОБА_1 було допущено аналогічні порушення вимог фінансового контролю, а саме він не пройшов таємну перевірку доброчесності. Зокрема, наказом Генерального прокурора України від 11.11.2016 року №12-дц ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за фактом недоброчесності, невідповідності майнового стану його доходам, одержаним із законних джерел, а також недостовірного декларування ним свого майна у порядку, встановленому Законами України «Про засади запобігання та протидії корупції» та «Про запобігання корупції», за що йому оголошено догану.

Проте, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, вказаний наказ був скасований рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.03.2019 року №826/3741/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року, а тому факт повторного притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення декларування свого майна спростовується наведеними судовими рішеннями. Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано рішення Національного агентства від 28.11.2018 року №2840 та №2841 про результати здійснення повної перевірки декларацій ОСОБА_1 за 2015 рік, 2016 рік, якими підтверджується порушення ОСОБА_1 антикорупційного законодавства, що були поставлені йому в провину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані рішення були винесені після прийняття оскаржуваного наказу.

До того, ж у висновках рішення Національного агентства від 28.11.2018 року №2841 зазначено, що позивач при поданні декларації за 2016 рік не дотримав вимоги пунктів 2, 3, 7 та 10 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції». Однак, правопорушень, передбачених частиною 4 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 366-1 Кримінального кодексу України, не встановлено. Вказаним рішенням НАЗК надана можливість позивачу подання декларації за 2016 рік з достовірними відомостями.

Отже, на думку колегії суддів, вказане рішення підтверджує факт допущення позивачем незначних порушень при заповненні декларації, які не можуть слугувати підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.

Колегія суддів вважає, що всупереч вимог ч.2 ст.77 КАС України, відповідачем не надано доказів порушення позивачем правил прокурорської етики.

Відповідно до ч.8 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою ВР України від 06.11.1991 р. № 1796-ХІІ, дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

За правилами ст.9 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарними стягненнями є:1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з`ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку. З метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення, або невиконання вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника особи, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування відповідно до порядку проведення службового розслідування в органах прокуратури України ( ст.11 Дисциплінарного статуту).

Таким чином, звільнення позивача за вказаних обставин можливо лише в крайньому випадку та за умови дотримання порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Відповідачем не доведено необхідності застосування крайньої міри у вигляді звільнення та порядку дотримання накладання дисциплінарного стягнення.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 13.04.2017 року №04-дц про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30.10.2019 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.