Справа № 2340/4192/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

31 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 2340/4192/18
адміністративне провадження № К/9901/24531/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Яковенка М. М.,

суддів Загороднюка А. Г., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 2340/4192/18

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 -оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду (головуючий суддя: В. П. Тимошенко) від 06 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: О. В. Карпушова, О. В. Епель, А. Г. Степанюк) від 12 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 -оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України, в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки грошового забезпечення по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати відповідача нарахувати суму середнього заробітку у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за період з 13 квітня по 27 червня 2018 року в сумі 31549,80 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку у відповідності до статті 117 КЗпП України за період з 13 квітня по 27 червня 2018 року в сумі 31549,80 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при припиненні 12 квітня 2018 року проходження ним військової служби відповідачем не проведено остаточного розрахунку, а здійснено його лише 27 червня 2018 року, а тому відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

3. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2019 року, позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 -оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки грошового забезпечення по день фактичного розрахунку;

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 -оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України нарахувати ОСОБА_1 суму середнього заробітку у відповідності до статті 117 КЗпП України за період з 13 квітня по 27 червня 2018 року в сумі 15838 грн 50 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 -оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку у відповідності до статті 117 КЗпП України за період з 13 квітня по 27 червня 2018 року в сумі 15838 грн 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 28 серпня 2019 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

5. Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року вказану касаційну скаргу залишено без руху, надавши десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення вказаних у ній недоліків касаційної скарги.

6. Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року визнано поважними причини та поновлено строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Військова частина НОМЕР_1 та встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.

7. Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до витягу із наказу Міністерства оборони України командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 квітня 2018 року № 71 майора ОСОБА_1 , офіцера відділу планування та координації розвідки управління розвідки штабу з 12 квітня 2018 року вважати таким, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Уманського об`єднаного військового комісаріату м. Умань.

9. При звільненні позивача з ним не було проведеного остаточного розрахунку.

10. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» 27 червня 2018 року ОСОБА_1 лише 27 червня 2018 року перераховано на його картковий рахунок 143213,31 грн.

11. Позивач вважає, що розрахунок з ним було проведено відповідачем не вчасно, з огляду на що останній звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанці, виходив з того, що відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати, у день звільнення, відтак позивач, в силу положень статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовців.

13. При цьому, судом апеляційної інстанції не взято до уваги посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України «Щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців» від 24 липня 2013 року, оскільки він не має вищої юридичної сили над законом.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
14. Скаржник у своїй касаційний скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

15. Доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням його апеляційної скарги, а тому повторному зазначенню не потребує. Фактично доводи скаржника зводяться до відсутності підстав для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства проходження військової служби. Затримка у своєчасному розрахунку з позивачем при звільненні була спричинена відсутністю коштів.

16. Станом на 31 жовтня 2019 року відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
17. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до частини першої статті 341 КАС України, виходить з наступного.

18. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. Відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

20. Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

21. Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію», Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.

22. Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

23. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

24. Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

25. Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

26. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

27. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

28. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

29. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

30. Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

31. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

32. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

33. Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

34. Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд касаційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

35. Таким чином, доводи скаржника щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

36. З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності стягнення на користь позивача 15838,50 грн за час затримки розрахунку при звільненні.

37. Питання правомірності розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому не аналізуються Судом.

38. Перевіряючи всі доводи скаржників, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21 січня 1999 року по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

39. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

40. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

41. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

42. Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційних скаргах доводи безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

43. Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2019 року у справі № 2340/4192/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді А. Г. Загороднюк

О. О. Шишов