Справа № 743/1779/19, 743/559/19, 2-а/743/100/19106
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1779/19 Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24.09.2019 у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В:

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 на шість місяців;

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24.09.2019 позов задоволено частково: продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 до 24.03.2020 включно в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення; в задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів адміністративної справи № 743/559/19 за позовом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове видворення та затримання, з поміщенням до ПТПІ вбачається, що:

- на ім`я громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідними органами ДМС України видавалась посвідка на тимчасове проживання ( НОМЕР_1 ), терміном дії до 09.05.2018 р.;

- свідоцтвом про шлюб (Серія НОМЕР_2 ), яке видане 06.06.2018 Білоцерківським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області підтверджується факт укладення шлюбу між громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянкою ОСОБА_5 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві було виявлено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні;

- 28.02.2019 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було притягнуто до адміністративної відповідальності громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення встановленого порядку перебування іноземців в Україні;

- 28.02.2019 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у термін до 17.03.2019 року;

- 28.03.2019 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Республіки Народної Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було піддано адміністративному затриманню, на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП, для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли;

- рішенням уповноваженої особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.03.2019 громадянина Республіки Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поміщено до Чернігівського ПТПІ, для підготовки адміністративного позову та в подальшому для виконання рішення про примусове видворення;

- 28.03.2019 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за актом приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ;

- рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29.03.2019 було затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до Чернігівського ПТПІ до 28.09.2019 включно та примусово видворено за межі території України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- згідно листа Чернігівського ПТПІ № 09-02/1302 від 20.08.2019, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не здійснює співпрацю під час процедури його ідентифікації, оскільки відмовився, з особистих міркувань, від заповнення анкети на Посольство Народної Республіки Бангладеш.

Враховуючи те, що строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України закінчується 28.09.2019, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, визначені ст. 289 КАС України, наявні, то позов необхідно задовольнити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

Згідно з п.11. ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно п.12. ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні

Відповідно до п. 13. ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

- відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

- неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З аналізу вищенаведених норм законодавства України, що регулює спірні правовідносини, вбачається, що затримання іноземця можливо з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України (ч. 1 ст. 289 КАС України).

Отже, з урахуванням положень ч. 11 ст. 289 КАС України, за наявності умов за яких неможливо забезпечити примусове видворення іноземця у встановлений строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну визначені ст. 8 Закону України від 05.11.2009 № 1710-VI «Про прикордонний контроль».

Відповідно до ч. 3 вказаної норми, Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови:

1) наявності в нього дійсного паспортного документа;

2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.

Отже, іноземці або особи без громадянства можуть виїхати за межі території України за наявності дійного паспортного документу.

Судом першої інстанції встановлено, що особа відповідача є ідентифікованою та його особа підтверджується копією свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_2 ), яке видане 06.06.2018 Білоцерківським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області та посвідкою на тимчасове проживання ( НОМЕР_1 ), виданою органами ДМС України, з терміном дії до 09.05.2018, що виключає процедуру ідентифікації відповідача.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що вказане не підтверджує того, що відповідач не ухилятиметься від виконання рішення суду про його видворення.

Крім того, не надання як органам ДМС, так і суду, оригіналу паспорту відповідача не дає змогу встановити дійсну наявність такого паспорту, що відповідно дало б право відповідачу самостійно виконати рішення щодо залишення ним території України, у зв`язку з незаконним перебуванням на території України.

В той же час, пунктом 16 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, документом, який надає право іноземцю на виїзд є паспортний документ іноземця, виданий уповноваженим органом іноземної держави та визнається Україною.

Водночас, відповідно до п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованого в Мін`юсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, нормами якої передбачено, що видворення іноземця, за відсутності паспортного документа, який дає право на виїзд з України, відбувається на підставі посвідчення особи на повернення.

В разі застосування процедури реадмісії іноземця у випадках, передбачених міжнародними договорами України про реадмісію, посвідчення особи на повернення видається територіальними органами ДМС після надходження від держави, до якої надсилається запит про реадмісію, відповідного погодження, що передбачено Правилами оформлення і видачі посвідчення особи на повернення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 394.

При цьому, поза межами процедури реадмісії, органи Державної міграційної служби не наділені повноваженнями щодо видачі посвідчення особи на повернення іноземцям, та відповідні посвідчення (свідоцтва) на повернення мають видаватись уповноваженим органом іноземної держави (консульством).

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням, відповідача було затримано з поміщенням до ПТПІ не тільки з метою ідентифікації, але й з метою забезпечення примусового видворення за межі України.

Разом з тим, станом на час розгляду справи, документів (свідоцтво про повернення на батьківщину громадянина Народної Республіки Бангладеш Шохідул Іслам) для ідентифікації особи не надходило, що є умовою за якої неможливо забезпечити примусове видворення особи.

Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні визначені ст. 289 КАС України підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24.09.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.