Справа № 140/1679/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8290/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 140/1679/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Димарчук Т.М. в м. Луцьк Волинської області 02.07.2019 року у порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (надалі також ГУ ДФС у Волинській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати вимогу від 15 лютого 2019 року № Ф-3208-55 про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДФС у Волинській області, яке вважає, що рішення є безпідставним, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

У доводах апеляційної скарги посилається на те, що з 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також Закон № 2464-VI). Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01.01.2017 становить 704,00 грн, а з 01.01.2018 - 819,06 грн. Проведеним аналізом картки особового рахунку встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець в Луцькій ОДПІ Головного управління ДФС у Волинській області з 20 травня 1999 року по 17 травня 2019 року на загальній системі оподаткування, однак свій обов`язок, передбачений статтею 6, пунктом 8 статті 9 Закону № 2464-VI, щодо сплати єдиного внеску не виконував.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач з 20 травня 1999 року по 17 травня 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

15 лютого 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-3208-55 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 січня 2019 року у сумі 18276,72 грн відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Як слідує з матеріалів справи, ГУ ДФС у Волинській області було нараховано позивачу як фізичній особі-підприємцю єдиний соціальний внесок за 2017 2018 роки на загальну суму 18276,77 грн, про що зазначено у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки); з розрахунку, наведеному у відзиві на позов видно, що за 2017 рік сума боргу становить 8448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців); за 2018 рік 9828,72 грн (819,06 грн х 12 місяців).

Разом з тим, судом встановлено, що з 20 травня 1999 року по 17 травня 2019 року (тобто, коли він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем) позивач перебував у трудових відносинах із Комунальним підприємством «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради, Колективним сільськогосподарським підприємством «Луцька рибоводно-меліоративна станція», Науково-виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «Міліуса», Приватним підприємством «Основа-Сіт», Комунальним підприємством «Луцькводоканал», Комунальним підприємством «Луцьке», Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Лище». Ці обставини підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 05 червня 2019 року форма ОК-5, довідкою КП «Луцькводоканал» № 16 від 17.05.2019, довідкою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лище» № 78 від 17.05.2019, записами у трудовій книжці ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 .

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період, за який винесена спірна вимога, нараховував та сплачував роботодавець як страхувальник в розмірі не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. При цьому, підприємницьку діяльність позивач фактично не здійснював, що не спростовано відповідачем.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною другої статті 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, платники єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Згідно з абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-V платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З системного аналізу вище наведених норм суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи підприємця. Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець.

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції, що у випадку сплати роботодавцем як страхувальником, мінімального внеску, обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем, як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець, відсутній.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року - 3200,00 грн та з 01 січня 2018 року - 3723,00 грн.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI).

Згідно із частиною восьмою статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (надалі також - Закон № 755-ІV) фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закон № 755-ІV для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Отже, припинення підприємницької діяльності здійснюється з моменту внесення таких відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи, зокрема, відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність лише 17 травня 2019 року, а тому в період з 20 травня 1999 року по 17 травня 2019 року позивач перебував в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, незалежно від отримання доходу.

Згідно інтегрованої картки платника податків, по коду платежу «71040000» (єдиний соціальний внесок) відповідачем здійснювались нарахування позивачу, як фізичній особі-підприємцю, яка обрала спрощену систему оподаткування, єдиного внеску за 2017 рік на загальну суму 8448,00 грн (704,00 х 12 міс.) та за 1, 2, 3, 4 квартали 2018 року на загальну суму 9828,72 грн (819,06 х 12міс.). Загальна суму недоїмки становить 18276,72 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У свою чергу, у зв`язку із тим, що станом на 31.01.2019 року згідно з даними АІС «Податковий блок» в інтегрованій картці ОСОБА_1 рахувався борг по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для фізичних осіб-підприємців, Головним управлінням ДФС у Волинській області винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2019 № Ф-3208-55.

При цьому, вищезазначеною вимогою не здійснювалося жодних нарахувань грошового зобов`язання по єдиному внеску, натоміть вона лише містила вимогу до платника сплатити загальну суму боргу по єдиному внеску, який на момент її винесення уже рахувався в інтегрованій картці платника.

Обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (ч. 4 ст. 5 Закону № 2464-VI).

Разом з тим, обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем, яка тимчасово не отримує прибуток, єдиного внеску може бути припиненим, як наслідок припинення статусу фізичної особи-підприємця або ж подання до контролюючого органу заяви про перехід на загальну систему оподаткування, що призведе до сплати єдиного внеску у залежність від отриманих доходів.

Проте, під час розгляду справи в суді першої інстанції, як і під час апеляційного розгляду справи не встановлено, що позивач вчинив дії, які б могли призвести до звільнення його від обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 25 Закону № 2464-VI, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно частини четвертої статті 8 Закону № 2464-VI, встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пунктів 2-4 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 20 квітня 2015 року № 449, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки. Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера «У» (узгоджена вимога). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

З матеріалів справи оскаржена вимога винесена відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову є помилковими, оскільки особи, які є одночасно найманими працівниками, за яких сплачує єдиний внесок роботодавець, і зареєстровані як фізичні особи-підприємці, зобов`язані сплачувати такий внесок за себе, як фізичну особу підприємця, тобто не залежно від сплати такого внеску роботодавцем за них, як за найманих працівників, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 лютого 2019 року № Ф-3208-55 є правомірною та такою, що винесена контролюючим органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Відповідно до пункту 2 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.

Неправильне застосування матеріального права має місце у разі застосування неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 140/1679/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель