Справа № 520/6338/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 р.Справа № 520/6338/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 17.07.2019 року по справі № 520/6338/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі за текстом позивач, ФОП ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (надалі по тексту відповідач, ГУ ДФС у Харківській області), про визнання протиправною та скасування вимоги ГУДФС у Харківській області від 14.06.2019 р. №Ф-6; визнання протиправним та скасування рішення ГУДФС у Харківській області від 14.06.2019 р. №; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУДФС у Харківській області від 14.06.2019 р. №6; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУДФС у Харківській області від 14.06.2019 р. №6.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 року вказаний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що зазначені в акті перевірки висновки про вчинені ФОП ОСОБА_2 порушення спростовуються наданими до перевірки документами, а саме: договорами про надання інформаційних послуг, актами приймання-передачі послуг, квитанціями про сплату послуг, а отже відповідачем безпідставно винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДФС у Харківській області було проведено планову виїзну перевірку позивача з питання дотримання податкового законодавства за період 01.01.2016 р. - 31.12.2018 р., дотримання законодавства з питання оформлення трудових відносин, валютного та іншого законодавства за період 01.01.2016 р. - 31.12.2018 р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 24.05.2019 р. №1754/20-40-13-06-08/ (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою низки податкових правопорушень, а саме (в контексті оскаржених рішень): п. 44.1 ст. 44, п. 177.4 ст. 177, абз "а" п. 176.1 ст. 176, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України за рахунок безпідставного зменшення показника одержаного доходу на вартість інформаційних послуг (442.500,00 грн.) та похідних від цього порушень у вигляді заниження усупереч п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України військового збору на 6.637,50 грн. та заниження усупереч абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнобов`язкове державне соціальне страхування" єдиного внеску на загальнобов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) на 97.349,99 грн.

14.06.2019 р. з посиланням на Акт контролюючим органом були видані вимога від 14.06.2019 р. №Ф-6 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ у сумі 97349,99 грн., рішення від 14.06.2019 р. № про застосування 9.735,00 грн. штрафу за донарахування ЄСВ, податкове повідомлення-рішення від 14.06.2019 р. №6 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 99.562,50 грн. (основний платіж - 79.650,00 грн., штраф - 19.912,50 грн.), податкове повідомлення-рішення від 14.06.2019 р. №6 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на 8.296,88 грн. (основний платіж - 6.637,50 грн., штраф - 1659,38 грн.).

Правовою та фактичною підставою для прийняття оскаржених рішень послугувало судження контролюючого органу про неправомірне зменшення позивачем суми одержаного доходу на інформаційні послуги за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. загальною вартістю 442.500,00 грн.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги ГУ ДФС у Харківській області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.06.2019 року № 6 позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Таке податкове повідомлення-рішення грунтується на висновках контролюючого органу про заниження позивачем чистого доходу отриманого у 2016-2018 роках, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб з сукупного одержаного доходу в перевіряємий період.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З матеріалів справи слідує, що позивач у період з 01.01.2016 по 31.12.2018 здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування та був платником ПДВ.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено приписами статті 177 ПК України.

Згідно з п.177.1. ст.177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п.177.2. ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.3. ст. 177 ПК України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Згідно з приписами п. 177.4. ст. 177 ПК України (в редакції у період з 01.01.2016 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України);

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (пп.177.4.2 п.177.4 ст.177 ПК України);

суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом (пп.177.4.3 п.177.4 ст.177 ПК України);

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп.177.4.4. п. 177.4 ст.177 ПК України).

З аналізу наведених приписів Податкового кодексу України випливає, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати на оплату вартості товарів (робіт, послуг) згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, тобто витрати, які були понесені при фактичній оплаті товарів, робіт, послуг, а саме оплачені витрати.

Стаття 177 ПК не визначає перелік документів, якими фізичні особи-підприємці повинні підтверджувати витрати, враховані при визначенні оподатковуваного доходу. Такими документами можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція до касового ордеру, розрахункова квитанція, фіскальний чек, акт закупівлі (виконаних робіт, наданих послуг), інші первинні документи, які засвічують факт оплати придбаних товарів, робіт, послуг, використаних для отримання доходу.

Відповідно до п.п.177.4.5. ст.177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

З наведених приписів Податкового кодексу випливає, що показник одержаних підприємцем доходів у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб може бути зменшений виключно на показник реально понесених витрат та за умови, що такі витрати безпосередньо пов`язані з отриманням доходів у межах господарської діяльності платника.

Згідно акту перевірки, висновки контролюючого органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу грунтуються на тому, що позивачем під час перевірки не було надано документів щодо оплати інформаційних послуг за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р., а отже констатовано факт не підтвердження позивачем факту понесених витрат за переліченими договорами.

Так, з матеріалів справи слідує, що між позивачем та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір №03/2 від 03.02.2016 р., предметом якого є надання інформаційних послуг.

05.10.2016 року було складено акт виконаних робіт про надання інформаційних послуг по темі "Фізична особа-підприємець - платник податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість", а саме: діючі обмеження на розрахунки готівкою з фізичними особами та суб`єктами підприємницької діяльності; податкова накладна та порядок її заповнення відповідно до норм Податкового кодексу України; система електронною адміністрування податку на додану вартість; обов`язкова реєстрація податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних; правила виписки податкових накладних; строки та порядок реєстрації податкових накладних; поняття реєстраційного ліміту та його складові; поняття податкового кредиту, формування податкового кредиту; правила формування доходів для підприємців, які обрали загальну форму оподаткування; правила формування витрат, склад витрат, право на витрати для підприємців, які обрали загальну форму оподаткування; правила формування витрат, склад витрат, право на витрати для підприємців, які обрали загальну форму оподаткування; порядок ведення книги обліку доходів та витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

За доводами позивача оплата вартості інформаційних послуг була проведена готівкою на підставі квитанцій №05-1 від 05.10.2016 р.; №06-1 від 06.10.2016 р.; № 07-1 від 07.10.2016 р.; №11-1 від 11.10.2016 р.; №12-1 від 12.10.2016 р.; №15-1 від 15.10.2016 р.; №1801 від 18.10.2016 р.; №19-1 від 19.10.2016 р.; №25-1 від 25.10.2016 р.№ ;26-1 від 26.10.2016 р.; №04-1 від 04.11.2016 р.; №07-1 від 07.11.2016 р.; №11-1 від 11.11.2016 р.; №15-1 від 15.11.2016 р.

Вартість послуг за цим договором склала - 150000,00 грн. і була віднесена заявником на зменшення показника одержаного доходу.

Також між, між позивачем та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір №03/16 від 20.03.2016 р., предметом якого є надання інформаційних послуг.

09.03.2017 року було складено акт виконаних робіт про надання інформаційних послуг, а саме: контроль правильності складання первинних документів; правильність внесення первинних документів в бухгалтерську програму; правильність формування податкових зобов`язань та складання податкових накладних; контроль строків реєстрації податкових накладних в ЄРПН; контроль правильності формування собівартості послуг по ремонту; контроль документального оформлення списання запчастин на ремонт вагів; контроль правомірності включення податкових накладних від постачальників до складу податкового кредиту.

За доводами позивача оплата вартості інформаційних послуг була проведена готівкою на підставі квитанцій №09/03/17 від 09.03.2017 р.; №10/03/17 від 10.03.2017 р.; №11/03/17 від 11.03.2017 р.; №13/03/17 від 13.03.2017 р.; №14/03/17 від 14.03.2017 р.; №15/03/17 від 15.03.2017 р.; ; 16/03/17 від 16.03.2017 р.; №19/03/17 від 19.03.2017 р.; №20/03/17 від 20.03.2017 р.; № 21/03/17 від 21.03.2017 р.; №22/03/17 від 22.03.2017 р.; №23/03/17 від 23.03.2-17 р.; №26/03/17 від 26.03.2017 р.; №27/03/17 від 27.03.2017 р.; №28/03/17 від 28.03.2017 р.; №29/03/17 від 29.03.2017 р.; №30/03/17 від 30.03.2017 р.; №31/03/17 від 31.03.2017 р.

Вартість послуг за цим договором склала - 172500,00 грн. і була віднесена заявником на зменшення показника одержаного доходу.

Окрім того, між позивачем та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір №25/1 від 25.01.2018р., предметом якого є надання інформаційних послуг.

22.10.2018 року було складено акт виконаних робіт про надання інформаційних послуг, а саме: контроль правильності складання первинних документів; правильність внесення первинних документів в бухгалтерську програму; правильність формування податкових зобов`язань та складання податкових накладних; контроль строків реєстрації податкових накладних в ЄРПН; контроль правильності формування собівартості послуг по ремонту; контроль документального оформлення списання запчастин на ремонт вагів; контроль правомірності включення податкових накладних від постачальників до складу податкового кредиту.

За доводами позивача оплата вартості інформаційних послуг була проведена готівкою на підставі квитанцій № 22-10 від 22.10.2018 р.; №25-10 від 25.10.2018 р.№ №29-10 від 29.10.2018 р.; №2-11 від 02.11.2018 р.; №13-11 від 13.11.2018 р.; №15-11 від 15.11.2018 р.; №19-11 від 19.11.2018 р.; №22-11 від 22.11.2018 р.; №10-12 від 10.12.2018 р.; №05-12 від 05.12.2018 р.; №14-12 від 14.12.2018 р.; №24-12 від 24.12.2018 р.

Вартість послуг за цим договором склала - 120000,00 грн. і була віднесена заявником на зменшення показника одержаного доходу.

Загальна вартість послуг за переліченими договорами склала - 442500,00 грн.

Згідно опису №4 документів, наданих для перевірки (а.с.42) позивачем під час перевірки надавалися договори №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. та акти приймання-передачі наданих послуг до вказаних договорів.

Документів про оплату інформаційних послуг за вказаними договорами позивачем до контролюючого органу надано не було.

Отже, під час проведення перевірки позивачем не було підтверджено понесення витрат за вказаними вище договорами.

Щодо доводів позивача, наведених в апеляційній скарзі про те, що позивачем до перевірки надавалися квитанції про оплату інформаційних послуг за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно з п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Згідно опису №4 документів, наданих для перевірки (а.с.42) позивачем під час перевірки надавалися договори №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. та акти приймання-передачі наданих послуг до вказаних договорів.

Документів про оплату інформаційних послуг за вказаними договорами позивачем до контролюючого органу надано не було.

Отже , доводи позивача наведені в апеляційній скарзі про те, що позивачем до перевірки надавалися квитанції про оплату інформаційних послуг за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. є необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати фізичної особи-підприємця, що враховуються при обчисленні чистого оподаткованого доходу, на суму якого нараховується єдиний соціальний внесок, мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому всі витрати мають бути здійснені в межах господарської діяльності такого платника.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 20.08.2019 року по справі №808/1999/18, яку відповідно до ч.5 ст.242 КАС України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

В підтвердження фактичного виконання спірних договорів позивачем було надано акти виконаних робіт.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем акти виконаних робіт за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. не підтверджують реальність господарських операцій за вказаними вище договорами, оскільки не містять об`єму виконаних робіт, суті робіт, кількість витрачених годин на виконання роботи, тобто, такі акти не містять конкретизації наданих послуг.

Отже, вказані акти не сприймаються судом як належний та допустимий доказ реальності вчинення господарських операцій.

Також, колегія суддів зазначає, що тексти договорів №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. схожі за предметом цих правочинів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б засвідчували обумовленість вчинення перелічених договорів потребами господарської діяльності позивача, а також, те що вказані договори пов`язані з одержаним позивачем доходом.

Таким чином, висновки контролюючого органу про неправомірність зменшення заявником показника одержаного доходу у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб за рахунок понесених за договорами №03/2 від 03.02.2016 р., №03/16 від 20.03.2016 р., №25/1 від 25.01.2018 р. витрат є правомірними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що контролюючим органом обгрунтовано прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.06.2019 року № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду першої інстанції про правомірність податкового повідомлення-рішення від 14.06.2019 року № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб через те, що позивачем під час розгляду справи в суді надавалися квитанції в підтвердження оплати понесених ним витрат за спірними господарськими операціями, а також через те, що реальність спірних господарських операцій не була підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки під час проведення перевірки такі квитанції контролюючому органу надано не було, а згідно висновків Верховного суду наведених у постанові від 20.08.2019 року по справі №808/1999/18 витрати фізичної особи-підприємця, що враховуються при обчисленні чистого оподаткованого доходу мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.06.2019 року № 6 позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір.

Таке податкове повідомлення-рішення грунтується на висновках податкового органу про заниження позивачем податкових зобов`язань зі сплати військового збору за перевіряємий період.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів в Україні» від 31.07.2014 р. №1621 зі змінами та доповненнями запроваджено військовий збір.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово введено військовий збір за ставкою 1,5 відсотка від доходів, визначених ст. 163 цього Кодексу (загальний річний оподатковуваний дохід), а платниками збору є особи визначені п. 162.1 ст. 162 Кодексу (фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерелом походження в Україні, так і іноземні доходи).

Таким чином позивач є платником військового збору, а об`єктом оподаткування є його загальний річний оподатковуваний дохід.

Під час судового розгляду справи та виходячи з акту перевірки, колегією суддів встановлено, що висновок контролюючого органу щодо порушення позивачем п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України ґрунтується на виявлених в ході проведення перевірки недостовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір.

З огляду на не підтвердження позивачем правомірності визначення чистого оподаткованого доходу за перевіряємий період, висновок контролюючого органу щодо неправомірного визначення суми доходу, на який нараховується військовий збір є обґрунтованим.

За таких обставин, контролюючим органом обгрунтовано прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.06.2019 року № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір.

Щодо прийнятих контролюючим органом рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.06.2019 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 року № Ф-6, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного податку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Отже, відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного податку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є платником єдиного внеску, а об`єктом оподаткування для позивача відповідно до ст. 7 вказаного Закону є сума його доходу.

З огляду на не підтвердження позивачем правомірності визначення чистого оподаткованого доходу за перевіряємий період, висновок контролюючого органу щодо неправомірного визначення суми доходу, на який нараховується єдиний внесок та не нарахування позивачем єдиного соціального внеску з фактично отриманого ним доходу у сумі 97349.99 грн є обгрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного податку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема, за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи, що позивачу було донараховано своєчасно не нарахованого позивачем єдиного внеску у розмірі 97349.99 грн, то контролюючим органом правомірно було нараховано позивачу штрафні санкції у розмірі 9735,00 грн.

За таких обставин, контролюючим органом обгрунтовано прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.06.2019 року та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 року № Ф-6.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 року по справі № 520/6338/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 25.10.2019 року