Справа № 160/8218/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 р. Справа № 160/8218/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Зіненко А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 , Соболь М.С.

від відповідача: Ляпченко Л . О .

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку від 08.06.2019р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.08.2019р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати висновок про відмову внесення змін в актовий запис цивільного стану, винесений 08.06.2019р. за результатами розгляду заяви позивача відповідачем;

- зобов`язати відповідача внести зміни до актового запису про народження від 13.11.1960р. №2484, складеного Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, шляхом зміни національності батька з "росіянин" на "німець".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану №2484 від 13.11.1960р. про його народження шляхом заміни запису у графі національність батька з "росіянин" на "німець", оскільки бабуся позивача була німкенею, а він сам дотримується традицій німецького народу, святкує німецькі свята та має намір переїхати до Німеччини на постійне місце проживання. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на норми Цивільного кодексу України, Закону України "Про національні меншини в Україні", Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", Правил внесення змін до до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011р. №96/5. При цьому, позивачем не оспорюються процедурні порушення з боку відповідача.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. При цьому, представник позивача в усних поясненнях зазначив, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. заборонено звертатися до суду з позовами про встановлення національності.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні, оскільки відповідного судового рішення про встановлення юридичного факту, а саме: щодо встановлення національності батька позивача "німець", позивачем до заяви про внесення змін до актового запису про народження додано не було. Також, на підтвердження того, що місцеві загальні суди розглядають заяви осіб про встановлення національності в порядку цивільного судочинства, представником позивача були долучені рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2018р. у справі №204/4905/18 та від 19.07.2018р. у справі №204/4590/18.

Ухвалою суду від 28.08.2019р. було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні на 23.09.2019р. відповідно до вимог ст.ст. 12, 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

У судовому засіданні 23.09.2019р., за клопотанням представника відповідача, розгляд справи було відкладено до 18.10.2019р., що підтверджується протоколом судового засідання від 23.09.2019р. (а.с.33-34).

У судовому засіданні 18.10.2019р. була оголошена перерва до 25.10.2019р., що підтверджується протоколом судового засідання від 23.09.2019р. (а.с.53-56).

Заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що зазначений вище позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому слід закрити провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч.1 ст.2 наведеного Кодексу, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч.3 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

За приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього документів, позивач, звертаючись із заявою до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, мав на меті внести зміни до актового запису про народження №2484 від 12.11.1960р., зазначивши національність батька «німець», замість «росіянин», та за результатами розгляду такої заяви позивача відповідачем було складено висновок від 08.06.2019р. про неможливість встановлення такого факту на підставі зібраних документів згідно Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011р. №96/5.

При цьому, зі змісту наведеного висновку видно, що відповідачем не оспорюється право позивача на зміну національності його батька та вказаний висновок не містить жодної відмови, тобто спір у даній частині між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у публічно-правових відносинах відсутній, що також підтверджено і представником відповідача у судовому засіданні.

В той же час, слід зазначити, що внесення змін щодо національності батька позивача з "росіянин" на "німець" у вже існуючий запис про народження позивача за своєю суттю і змістом є встановленням відповідного юридичного факту у порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Так, за нормами ст.49 Цивільного кодексу України визначено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

У відповідності до ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011р. №96/5 (далі - Правила №96/5).

Пунктом 1.1 Правил №96/5 визначено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та в яких зазначено про можливість оскарження його у судовому порядку.

Підпунктом 2.13.1 пункту 2.13 Правил №96/5 визначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Отже, органи державної реєстрації актів цивільного стану за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

У частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом.

Разом з тим, за змістом ч.2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

При цьому, чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно до ст.300 Цивільного кодексу України, особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає ст.24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Аналізуючи вищенаведені норми права, можна дійти висновку, що національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019р. у справі №810/2732/18 та від 29.05.2019р. у справі №398/4017/18.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, слід зазначити, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин..

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

При цьому, слід зазначити, що є безпідставними та необґрунтованими посилання представника позивача, що юридичні факти встановлення національності не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р., оскільки відповідно до ст.124 Конституції України звернення до суду гарантується та норми Конституції України носять найвищу юридичну силу.

Окрім того, зазначені твердження представника позивача про те, що заяви про встановлення юридичних фактів щодо встановлення національності не розглядаються місцевими загальними судами в порядку цивільного судочинства спростовуються наданими представником відповідача копіями рішень Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2018р. у справі №204/4905/18 та від 19.07.2018р. у справі №204/4590/18 про встановлення юридичного факту зміни національності, які набрали законної сили 28.08.2018р. та відповідно до Конституції України підлягають обов`язковому виконанню.

В той же час, посилання представника позивача на судову практику у наданих ним судових рішеннях відхиляються, виходячи з того, що, по-перше, наведені правові позиції адміністративних судів не є обов`язковими до застосування; по-друге, у даних правовідносинах підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 11.09.2019р. у справі №810/2732/18 та від 29.05.2019р. у справі №398/4017/18 згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки позивачем не порушуються питання процедурних порушень суб`єкта владних повноважень при розгляді його заяви, а метою звернення з цим позовом є зміна національності його батька у свідоцтві про народження позивача з метою подальшого виїзду на постійне місце проживання до Німеччини, тобто метою звернення з даним позовом є встановлення факту національності батька позивача "німець", відсутність спору щодо національності батька позивача між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, а тому на дані правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть правовідносин у даній справі та суб`єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що даний позов не містить ознак публічно-правового спору, а витікає із цивільного права позивача щодо встановлення юридичних фактів (національності батька позивача), а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз`яснити позивачеві, що враховуючи не тільки суб`єктивний склад даного спору, а й характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у цій справі, встановлення юридичного факту щодо зміни національності батька позивача підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 44-47, п.1 ч.1 ст.238, 239, 243, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №160/8218/19 за позовом ОСОБА_1 до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку від 08.06.2019р., зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Згідно до ч.1 ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України роз`яснити позивачеві, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції загального місцевого суду у порядку цивільного судочинства.

Також, суд роз`яснює позивачеві, що згідно ч.2 ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України у разі закриття провадження у адміністративній справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, або протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали) відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлений - 30.10.2019р.

Суддя С.О. Конєва