Справа № 160/8106/19
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Справа № 160/8106/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.08.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач) до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі відповідач), в якій позивач просить:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ - 21910427), щодо припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 , (РНКОПП - НОМЕР_1 , яка проживає АДРЕСА_1 );
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ - 21910427) виплатити ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 , яка проживає АДРЕСА_1 ), суму нарахованого боргу за період з 01.01.2018 р. по 30.04.2018 р. у розмірі 5871,84 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач з 01.01.2018 р. по 30.04.2018 р. припинив позивачу виплату пенсії з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та заборгував за період з 01.01.2018 р. по 30.04.2018 р. суму пенсійних виплат у розмірі 5871.84 грн. Позивач вважає, що такі дії відповідача є незаконними, оскільки порушують її право на пенсійне забезпечення.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/8106/19 передана на розгляд судді Віхровій В.С.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито спрощене провадження без виклику учасників справи.
24.09.2019 р. через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити та вказує, що виплату пенсії ОСОБА_1 було поновлено в квітні 2018 року, після прийняття на облік з моменту припинення з 01.01.2018 року. З 19.05.2018 року почала виплачуватись пенсія в розмірі 1467,96 грн. на поточний рахунок, який відкрито в АТ «Ощадбанк». Суми доплат за минулий період обліковуються та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Тобто, нарахований борг за період з 01.01.2018 року по 30.04.2018 року в розмірі 5 871,84 грн., який обліковується в Пенсійному фонді України, згідно п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365 буде виплачений за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
До відзиву додані матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 .
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в органах пенсійного фонду як пенсіонер за віком з 01.05.2013 р. (пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 ).
Виплату пенсії поновлено з моменту припинення - з 01.01.2018 р.
Згідно даних пенсійної справи, після прийняття на облік (з травня 2018 р.) ОСОБА_1 почала виплачуватись пенсія у розмірі 1467,96 грн. на рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».
Суми доплат за період з 01.01.2018 року по 30.04.2018 року в розмірі 5 871,84 грн. обліковано в Пенсійному фонді України.
Сума заборгованості за минулий період, як повідомив відповідач у листі №4777/3-09 від 27.09.2019 р. та відзиві на позовну заяву, згідно п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365 буде виплачений за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
Отже, сума заборгованості відповідачем не спростовується, спірним в даному випадку є лише порядок виплати суми боргу, яка обліковується, після поновлення.
При цьому, жодних документальних підтверджень підстав призупинення пенсії відповідачем не надано.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Так, передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване в Законі України № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та в Законі України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягають встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.
Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 4 вказаного Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно цим Законом України визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Таким чином, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або будь-яким іншим законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які мають статус внутрішньо переміщених.
Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Вказаний перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом. Жодна з цих підстав відповідачем не була застосована для припинення виплати пенсії. Окреме рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не виносилось, письмова інформація про припинення виплати пенсії територіальним органом Пенсійного фонду не надсилалась.
Крім того, суд зазначає, що згідно з п. 5 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про облік внутрішньо переміщених осіб" від 01.10.2014 № 509, довідка діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.
За приписами ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:
1) подала заяву про відмову від довідки;
2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;
3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;
4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;
5) подала завідомо недостовірні відомості.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано заяву до управління праці та соціального захисту населення м.Сєвєродонецьк з проханням скасувати довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу та внесення даних до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Поновлення або припинення соціальних виплат здійснюється публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними, районними у м. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365.
8 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.
Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Згідно із пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться.
Пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування передбачено, що соціальні виплати припиняються у разі:
1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;
2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї;
3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;
4)скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;
5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.
Суд зазначає, що за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Суд звертає увагу, що відповідачем не були наведені будь-яких правових підстав для припинення виплати позивачу пенсії, відповідно до вищевказаних норм законодавства, а отже суд зазначає про їх відсутність.
У справі, що розглядається, статус позивача створює для неї, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.
У зв`язку з чим, суд вважає протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , оскільки призначення пенсійних виплат відбулося всупереч положенням ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, суд зазначає, що застосування норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до спірних правовідносин є пріоритетним.
Дана справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (Пз/9901/20/18) (яке набрало законної сили 04.09.2018).
Тому, припиняючи виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому, право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 31.07.2018 по справі № 569/5521/17 (№ в ЄДРСР 75631444).
Крім цього, слід зазначити, що вказана справа є типовою та відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного суду за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи встановлення судом неправомірності дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не виплати суми заборгованості зі сплати пенсії ОСОБА_1 та єдиною підставою для такої невиплати вказано відсутність окремого порядку КМУ, що також є протиправним, ефективним способом поновлення порушеного права позивача, в даному випадку, має відбуватися шляхом зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 суму визнаного ним боргу у розмірі 5871,84 грн.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
За наведених обставин у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі та обраний спосіб захисту сприятиме остаточному вирішенню спору між сторонами.
В порядку розподілу судових витрат, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у відповідності до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 246-247, 255, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ - 21910427), щодо припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 , (РНКОПП - НОМЕР_1 , яка проживає АДРЕСА_1 );
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ - 21910427) виплатити ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 , яка проживає АДРЕСА_1 ), суму нарахованого боргу за період з 01.01.2018 р. по 30.04.2018 р. у розмірі 5871,84 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.С. Віхрова

Рішення не набрало законної сили 30.09.19

Суддя В.С. Віхрова

Згідно з оригіналом

Помічник судді Ю.Ю. Ковтун