Справа № 640/18390/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року, що прийняте о 16 год. 28 хв. у місті Києві (повний текст складений 11 липня 2019 року), у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармпланета" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 серпня 2018 року № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Фармпланета" з дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами перевірки складено акт, згідно висновків якого за позивачем встановлені порушення:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК) щодо заниження податку на прибуток на суму 2 134 926,00 грн., у тому числі за 2015-2017 роки;

- пункту 187.1 статті 187, пункту 192.1 статі 192, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК щодо заниження податку на додану вартість на суму 5 484 184,00 грн., у тому числі за квітень-грудень 2015 року, січень-грудень 2016 року, січень-червень 2017 року.

На підставі зазначених висновків акту перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 16 серпня 2018 року :

- № згідно якого ТОВ "Фармпланета" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 7 952 904 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 5 301 936 грн та за штрафними санкціями - 2 650 968 грн;

- № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 ПК, згідно якого ТОВ "Фармпланета" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 2 679 908 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2 134 926 грн та за штрафними санкціями - 535 982 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів суду відсутність правових підстав для коригування суми податкових зобов`язань та складення відповідних розрахунків коригувань, а також факту заниження у зв`язку із цим суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп" та ТОВ "Фарма мед Суми".

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, ТОВ "Фармпланета" здійснює діяльність з оптової торгівлі фармацевтичними товарами та має відповідні ліцензії Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров`я України.

Позивач орендує частину нежитлових приміщень площею 1500 кв. м. адміністративно-побутової будівлі, розташованої за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Промислова 3-а, у ТОВ "Склад-Логістика". У ході перевірки відповідачем також було встановлено, що позивач має центральний аптечний склад та регіональні аптечні склади, станом на 01 січня 2015 року у штаті ТОВ "Фармпланета" працювало 831 особа, а станом на 31 грудня 2017 року - 590 осіб.

Отже, як вірно вказано судом першої інстанції, позивач володіє належною матеріальною базою для здійснення основного виду діяльності.

Так, між ТОВ "Фармпланета" (покупець) та ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма-Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп", ТОВ "Фарма мед Суми" (продавці) укладено договори №169 від 09 лютого 2015 року, №1679ю від 30 жовтня 2014 року, №22/09/1745ю від 30 вересня 2015 року, №06/11 від 25 листопада 2016 року за умовами яких продавці зобов`язувалися поставити покупцю медикаменти в асортименті, кількості та ціні, визначених у видаткових накладних, що складаються на кожну партію товару.

Згідно з зазначених договорів, поставка товару здійснюється транспортним засобом і за власний рахунок продавців на склад покупця за адресою: 08128, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, 23Л на умовах DDP згідно Інкотермс 2010 року.

На підтвердження реальності виконання договорів поставки, позивачем були надані видаткові, податкові, прибуткові накладні, розрахунки коригування до податкових накладних, товарно-транспортні накладні, гарантійні листи виробників, сертифікати якості, згідно яких контрагенти поставили позивачу спирт етиловий.

За поставлений товар позивач перерахував на рахунки постачальників грошові кошти на повну суму поставки, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями та довідками банку про списання грошових коштів.

Як встановлено судом першої інстанції, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача - ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп" та ТОВ "Фарма мед Суми" були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг. Порушень з приводу реєстрації податкових накладних, виписаних постачальниками, у Єдиному реєстрі податкових накладних в акті перевірки не встановлено.

На підтвердження використання придбаного у ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп" та ТОВ "Фарма мед Суми" спирту у власній господарській діяльності, позивач надав докази його подальшої реалізації: реєстри оприбуткування та реалізації спиртів за період 01 січня 2015 року - 31 грудня 2017 року, податкові накладні тощо.

Крім того, окремі партії придбаного товару були повернуті постачальникам на підставі відповідних розпоряджень Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, що підтверджується відповідними повідомленнями позивача та накладними на повернення.

Наведене у своїй сукупності дає підстави для висновку, що ТОВ "Фармпланета" здійснювало витрати на придбання у ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп" та ТОВ "Фарма мед Суми" товару для провадження своєї господарської діяльності, а спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при їх здійсненні.

Водночас окремі недоліки у первинних та, зокрема, транспортних документах, не можуть самі по собі безумовно свідчити про нереальність господарської операції з поставки товару, якщо з інших документів вбачається, що така операція реально відбулася.

Відсутність у податкового органу інформації про достатні матеріальні та трудові ресурси, складські приміщення, автомобільного чи іншого транспорту та/або устаткування контрагентів позивача також не свідчить про фактичну неможливість здійснення ними поставки спірної продукції чи неможливість її отримання позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на відомості інформаційних систем контролюючого органу (у тому числі щодо відсутності інформації про ланцюг постачання товарів) не є належним та допустимим доказом існування будь-яких обставин, а сама лише наявність таких інформаційних відомостей не звільняє відповідача від встановленого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) обов`язку доказування правомірності оскаржуваних рішень належними та допустимими доказами.

Сам лише факт здійснення досудового розслідування щодо окремих контрагентів позивача, не свідчить ні про фіктивність останніх, ні про нереальність спірних господарських операцій чи про фактичну неможливість їх здійснення. Зібраним у ході досудового розслідування доказам має надати кримінальний суд, рішення (ухвала, вирок) якого щодо того, чи мали місце спірні операції, у відповідності до частини шостої статті 78 КАС є обов`язковим для адміністративного суду.

Перебування засновників, керівників та бухгалтерів контрагентів на посадах в інших підприємства, у тому числі і тих, які фігурують у певних кримінальних провадженнях, не є підставою для висновку про фіктивність таких контрагентів та про нереальність спірних господарських операцій.

Свідчення директора підприємства-виробника спірного спирту ТОВ «БФК «Біо-Фарма ЛТД» про виявлення підпільних цехів із виробництва спирту, не свідчить ні про те, що саме спирт підпільного виробництва був поставлений позивачу, ні про те, що операція із такої поставки фактично не відбулася чи не могла відбутися.

Доводи про порушення 27.04.2015 справи про банкрутство відносно ТОВ "Фарма Інвест" судом відхиляються, так як спірні операції мали місце значно раніше, а сам факт початку процедури банкрутства підприємства не може свідчити про нереальність здійснених ним господарських операцій.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факту придбання позивачем спірного спиту у контрагентів, вказуючи лише про те, що походження такого спирту невідоме.

Водночас, норми чинного законодавства не пов`язують можливість оподаткування певної операції з купівлі товару у посередника із встановленням виробника та походження товару. У даному випадку для цілей ведення податкового обліку важливим є сам факт поставки та оплата вартості товару. Відсутність або недоліки у документах щодо походження та виробника товару не звільняє платника податку від обов`язку відобразити витрати з його придбання у податковому обліку.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини п. 70 рішення від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначив, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

У п. 71 вказаного рішення зазначено що компанія-заявник (платник податків) не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника (платника податків), що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року (№21-1376во06), зазначивши, що у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про правомірність формування позивачем спірних сум податкової звітності за результатами взаємовідносин із ТОВ "Фармсепт 2014", ТОВ "Фарма Інвест", ТОВ "Логістік фарм груп" та ТОВ "Фарма мед Суми".

Приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач також посилався на порушення позивачем пункту 187.1 статті 187, пункту 192.1 статі 192 ПК щодо безпідставного коригування податкових зобов`язань з податку на додану вартість у бік зменшенні за рахунок виписки розрахунків коригування на неплатників податку на додану вартість, суд керується наступним.

Так, відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 192.1 статті 192 ПК якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних <…>.

Розрахунок коригування до податкової накладної складається також у випадку виправлення помилок, допущених при складанні податкової накладної, у тому числі не пов`язаних із зміною суми компенсації вартості товарів/послуг.

За змістом підпунктів 192.1.1, 192.1.2 пункту 192.1 статті 192 ПК якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що платник податків може виправити допущені у зареєстрованій податковій накладній недоліки, зареєструвавши відповідний розрахунок коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як встановлено судом першої інстанції, після надходження передплати від контрагентів для ТОВ "Фармпланета" наступала перша подія, по якій підприємство мало задекларувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість. З твердженням позивача через помилку налаштування програмного забезпечення ведення бухгалтерського обліку програма відносила всі ці передплати на неплатника податку на додану вартість.

У подальшому, після отримання замовлення на постачання від контрагента з переліком фармпрепаратів, виписані на неплатника податку на додану вартість зобов`язання коригувалися та виписувалися на фактичного отримувача товару платника податку на додану вартість шляхом реєстрації розрахунків коригування на зменшення податкових зобов`язань до податкових накладних, виписаних на неплатника податку, а також виписуванням податкових накладних на фактичного отримувача товару - платника податку.

В акті перевірки відповідач вказує на те, що зазначено, що позивач виписує розрахунок коригування до таких податкових накладних на зменшення податкових зобов`язань за відсутності підстав для складання розрахунку коригування.

У свою чергу, стверджуючи про відсутність підстав для зменшення податкових зобов`язань за податковими накладними, виписаними позивачем на неплатника податку, відповідач, однак, не наводить будь-яких визначених законом підстав, за якими позивач має відображати такі податкові зобов`язання: не наводить доказів того, що операції з таким неплатником взагалі мали місце, а позивач, відповідно, мав їх обліковувати.

У світлі викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач фактично визначає позивачу податкові зобов`язання за неіснуючими операціями з неплатником податку, які були визначені позивачем як помилкові про що зроблені відповідні коригування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те. що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів суду відсутність правових підстав для коригування суми податкових зобов`язань та складення відповідних розрахунків коригувань, а також факту заниження у зв`язку із цим суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 24.10.2019.