Справа № 826/26589/15
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/26589/15

адміністративне провадження №К/9901/19097/19, № К/9901/17871/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Фрідманн Н.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Лагоміна А.А. ,

представника відповідача 1 - Глущенко О.М.,

представника відповідача 2 - Шопіної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/26589/15

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку

за касаційними скаргами Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві та Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року, постановлене суддею Качуром І.А.

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Парінова А.Б., суддів: Безпалова О.О., Ключковича В.Ю.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач - 2), де з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 06 листопада 2015 року за № 1027 о/с;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві, з якої ОСОБА_1 було звільнено;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 листопада 2015 року і до моменту фактичного поновлення на роботі;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06 листопада 2015 року за № 1027 о/с "Щодо особового складу" в частині, що стосується ОСОБА_1 прийнято всупереч чинного трудового законодавства, зокрема порушено статті 49-2 Кодексу законів про працю України. Окрім того, ОСОБА_1 вказав на те, що при звільнені останнього через скорочення штатів йому не було запропоновано іншу роботу у системі органів внутрішніх справ України та не було враховано наявність у позивача переважного права на залишення на роботі у системі органів внутрішніх справ.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, яку залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що суди не з`ясували, чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ними норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 06 листопада 2015 року за № 1027 о/с.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до 04 січня 2019 року без зазначення точної суми.

Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням вказаних вище висновків суду касаційної інстанції, Окружний адміністративний суд м. Києва виходив з того, що з урахуванням встановленого законом порядку прийняття на службу в поліцію та не створення умов його реалізації у строки та порядку визначеному Законом України "Про Національну поліцію" свідчить про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачі звернулись до суду з апеляційними скаргами, відповідно до змісту яких просили суд скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 04 січня 2019 року змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення наступним чином: "Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління карного розшуку - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю з 07 лютого 2015 року." В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 04 січня 2019 року залишено без змін.

Змінюючи абзац третій резолютивної частини рішення, суд апеляційної інстанції з посиланням на висновки Верховного Суду України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 зазначив, що працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу. Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зобов`язаня Міністерства внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві, оскільки не поновивши позивача на попередній посаді в ГУ МВС України в м.Києві, фактично виключається можливість розгляду Національною поліцією рапорту позивача про прийняття його на роботу як такого, що вже не працює в органах внутрішніх справ.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та її рух в касаційній інстанції

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Міністерство внутрішніх справ України, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, оскаржили їх до суду касаційної інстанції.

У касаційних скаргах скаржники просять скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки обставинам справи, неправильно застосували законодавство, яке регулює спірні правовідносини та ухвалили рішення, яке не відповідає вимогам матеріального права та з порушенням вимог процесуального права. Скаржник звертав увагу суду, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його намір проходити службу в органах поліції. Навпаки, наявною у матеріалах справи довідки № 1885/125/01/11-2017 від 20 березня 2018 року, підтверджується факт того, що позивач з відповідними заявами підтверджуючими його намір проходити службу у поліції - не звертався.

В мотивування касаційної скарги Міністерством внутрішніх справ України вказано, що МВС України є неналежним відповідачем щодо позовних вимог про зобов`язання поновити позивача в органах МВС на рівнозначній посаді з якої його було звільнено, а також щодо стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Скаржник зауважив, що в даному випадку належним відповідачем щодо вказаних позовних вимог є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з яким позивач безпосередньо перебував у трудових відносинах та з якого був звільнений. При цьому, скаржник зазначив, що приймаючи рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ ГУ МВС України в м. Києві діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року поновлено Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України пропущений строк на касаційне оскарження оскаржуваних рішень у справі № 826/26589/15. Відкрито касаційне провадження за скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 11 жовтня 2019 року закінчено підготовчі дії та призначено касаційні скарги до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представники Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Міністерства внутрішніх справ України підтримали вимоги касаційних скарг та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Позиція інших учасників справи.

Від ОСОБА_1 відзивів на касаційні скарги не надходили, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

В судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення касаційних скарг заперечували, просили відмовити у їх задоволенні.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 24 липня 1999 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ.

Згідно Наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №1027 о/с від 06 листопада 2015 року підполковника міліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління карного розшуку - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю у відповідності з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на підставі п.п. "г" (через скорочення штатів) пункту 64 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік).

Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, а тому останній звернувся до суду за їх захистом.

Позиція Верховного Суду

Релевантні джерела права й акти їх застосування

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що звільнення працівників міліції за скороченням штатів відбувається за наступних підстав: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі. Як наслідок, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, а також забезпечити дотримання всіх прав та гарантій при звільненні такого працівника.

Положення пунктів 9, 10 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII не узгоджуються з іншими положеннями Закону України "Про Національну поліцію", у даному випадку зі статтями 22, 47, 56 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки особи, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті до Національної поліції України не раніше 07.11.2015 з огляду на реєстрацію Національної поліції України як юридичної особи та набрання Закону України "Про Національну поліцію" чинності з 07.11.2015.

Враховуючи, встановлений законом порядок прийняття на службу в поліцію та не створення умов його реалізації у строки та порядку визначеному Законом України "Про Національну поліцію", суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

Як справедливо зауважено судом апеляційної інстанції надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органи поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі. Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 63 Положення.

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10 травня 2019 року по справі № 826/11746/16, а також від 12 грудня 2018 року у справі № 823/5397/15 та від 07 грудня 2018 року у справі № 823/5341/15 та інших.

Тож оскільки при звільненні позивача на підставі пунктів 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIІI та пункту 64 г Положення за скороченням штатів, ГУ МВС України в м. Києві не запропонувано йому іншої посади та не досліджено можливість використання останнього на службі в поліції, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач 1 допустив порушення вимог діючого законодавства, а зазначені порушення є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Колегія суддів зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розгялдає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини 1 статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під якимслід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції щодо зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Натомість правильними є висновки суду апеляційної інстанції про зміну рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання саме Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління карного розшуку - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю, оскільки позивача було звільнено саме з цієї посади названого органу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в обсязі встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин судові рішення в частині надання оцінки оскаржуваному наказу про звільнення позивача та поновлення останнього на роботі рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, відповідають критеріям законності та обґрунтованості.

В той же час суд апеляційної інстанції залишив поза увагою як ту обставину, що середній заробіток за час вимушеного прогулу також був стягнутий судом першої інстанції з неналежного відповідача - Міністерства внутрішніх справ України, так і той факт, що судом першої інстанції не було визначено розміру такого заробітку у встановленому законодавством порядку.

За змістом частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 14 січня 2014 року по справі № 21-395а13, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за втановленими законодавством правилами.

Верховний Суд підтримує цю позицію, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі №822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі №2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, та звертає увагу, що при визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Однак, суд першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, не дослідили питання обчислення середньої заробітної плати, не визначили її розмір та відповідно не навели у своїх рішеннях розрахунків належних до стягнення сум.

Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів як першої так і апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.

За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що висновки судів попередніх інстанцій в цій частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Аналізуючи оспорювані рішення судів попередніх інстанцій на предмет їх відповідності вищевказаним критеріям в рамках меж перегляду судом касаційної інстанції Верховний Суд приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій повно та правильно встановлені обставини справи в частині позовних вимог про визнання противним та скасування оспорюваного наказу, поновлення позивача на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, а висновки судів в цій частині ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому в цій частині рішення є законними та обґрунтованими і в силу норм статті 350 КАС України підлягають залишенню без змін.

Однак, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 04 січня 2019 року без зазначення точної суми судами першої та апеляційної інстанції не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 04 січня 2019 року без зазначення точної суми з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві та Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

2. Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 04 січня 2019 року без зазначення точної суми - скасувати, справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду м.Києва.

3. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду