Справа № 420/6630/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6630/18

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 19.07.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області про:

- визнання протиправним і скасування наказ відповідача №242 від 18 грудня 2018 року про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що наказ відповідача про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області №242 від 18 грудня 2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву від 29 листопада 2018 року №215 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (особова справа №2018ОD0207) з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В задоволенні іншої частити позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом;

- позивач прибув до України 03 жовтня 2018 року, легально, на підставі паспортного документу гр. Афганістану та оформленої візи, державний кордон перетнув в аеропорті м. Одеси. Отже, в порушення вимог ч.1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише 29 листопада 2018 року, тобто через 1 місяць та 26 днів після потрапляння на територію України;

- звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування.

Відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу не подано.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Згідно матеріалів особової справи №2018ОD0207 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 29 листопада 2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №215 (а.с. 80-82).

У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначено, що його батько був офіцером, а мати працювала директором школи і в організації по захисту прав жінок та молоді. Позивач зазначає, що він закінчив школу та працював з батьком водієм та возив його. ОСОБА_1 повідомив, що таліби напали на їх машину та вони зазнали поранень. Також позивач повідомив, що їх будинок вибухнув через поставлену міну. Окрім того, ОСОБА_1 вказав, що таліби напали на батька, він, брат ОСОБА_5 та його матір були поранені.

Позивач стверджує, що таліби постійно погрожували батьку, через те, що хотіли, щоб він на них працював, однак він відмовлявся та воював проти них. ІНФОРМАЦІЯ_5 року батька позивача вбили. ОСОБА_1 зазначив, що батько виїхав з Кабула в провінцію Баглан , по дорозі в Поліхумри сестру поранили, батька вбили, а позивач втік. Як вказав позивач у заяві, його сильно тривожить смерть батька та він постійно відчуває страх. ОСОБА_1 зазначив, що він хоче спокійно жити та продовжити навчання.

29 листопада 2018 року щодо позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 93-97), в якому, зокрема, зазначено, що причини виїзду є сімейні/особисті.

Судом встановлено, що відносно позивача 03 грудня 2018 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.107-113).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився в Афганістані, проживав в провінції Баглан та м. Кабул, також у 2015 році проживав в Австрії де звертався до міграційної служби із заявою про визнання біженцем, а пізніше із заявою про добровільне повернення до Афганістану за сімейними обставинами. В анкеті вказано, що позивач є громадянином Афганістану, за національністю - афганець-таджик, віросповіданням - іслам-суніт (канонів релігіє дотримується частково).

Позивач вказав, що членами сім`ї, які його супроводжували є: мати - ОСОБА_8 , сестра - ОСОБА_9 , брат - ОСОБА_10 , дружина брата ОСОБА_11 . Також, позивач повідомив, що членами сім`ї, які його не супроводжували є: батько, якого вбили в 2018 році, сестри: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які проживають у м. Кабул та м.Мазарішаріф, брат ОСОБА_15 , баба (по лінії матері) ОСОБА_16 та дядько (брат матері) ОСОБА_17 .

Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув легально 10 вересня 2018 року на підставі паспортного документу, оформленої візи в Таджикистан, літаком з м.Кабул (Афганістан) - м.Душанбе (Таджикистан) та в Таджикистані перебував до моменту виїзду в Україну, орендував там квартиру. ОСОБА_1 вказав, що український кордон він перетнув легально, на підставі візи до України 03 жовтня 2018 року літаком м.Душанбе (Таджикистан) - м. Стамбул (Туречина) - м.Одеса (Україна ).

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що його батько працював на державу (в поліції) та завжди отримував погрози від талібів. Мати теж працювала директором школи " Абдул Кадир" в м.Кабул. Позивач вказав, що таліби телефонували його сім`ї та говорили щоб сім`я позивача не працювала на державу. Перша погроза була тоді, коли вони 5 років тому замінували автомобіль сім`ї позивача і він вибухнув в пров. Баглан. Після вказаного випадку сім`я позивача переїхала до м.Кабул.

Також ОСОБА_1 повідомив про випадок стрілянини в автомобіль його батька ракетою, який відбувся через 1,5-2 роки після першого випадку та під час якого батько позивача отримав травму руки.

Позивач зазначив, що погрози лунали багато разів, йому особисто також погрожували в період, коли він знаходився в м.Кабул. Окрім того, ОСОБА_1 повідомив, що ще до вбивства його батька таліби дали його фото та фото його брата ОСОБА_10 своїм людям та наказали їх вбити, про що позивачу стало відомо від поліції. Потім, вказав позивач, вбили його батька. Позивач був за кермом автомобіля, коли батько приїхав на вихідні до м.Кабул, також в автомобілі були батько, сестра ( ОСОБА_20 ) та троє її дітей. Як зазначив ОСОБА_10 , вони їхали з Кабулу в пров . Баглан, в районі Келагі, в автомобіль, в якому пересувалась сім`я позивача, стріляли ракетою та поцілили в нього. Після цього автомобіль обстріляли з кулемета, батько почав відстрілюватись зі свого автомату та його поранили в ногу, йому відірвало пальці на руці, потім поцілили в живіт та шию. ОСОБА_1 вказав, що після того як він побачив, що його батько помер, вони сестрою і її дітьми втекли. По ним стріляли з кулемету з відстані 40 метрів, однак не поцілили. Після цього з поліцейського поста вирушило 4 танки та забрали тіло батька.

Як зазначив позивач, після вказаного випадку він з сім`єю знали, що всю їх родину хочуть вбити, держава не могла їх захистити, а тому вони прийняли рішення виїхати з Афганістану. Батька вбили приблизно березні-квітні 2018 року та через 5 місяців він з сім`єю виїхали з Афганістану.

Окрім того, під час анкетування позивач вказав, що ні він, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; він не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, в Афганістані вона добровільна.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця 06 грудня 2018 року, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 повідомив, зокрема, що заяву до територіально підрозділу ДМС писала його матір, оскільки у нього поганий почерк, порадив написати вказану заяву йому дядько, який є громадянином України, проживає в м. Одесі та є уродженцем Афганістану. ОСОБА_1 зазначив, що він ніколи не проходив процедуру набуття міжнародного захисту. Щодо власного звернення за наданням статусу біженця в Австрії, позивач вказав, що це було в 2015 році, коли йому лунали погрози від талібів з вимогою покинути роботу. Також, під час співбесіди позивач повідомив, що його батько працював начальником сьомого району командної частини безпеки (поліції) провінції Баглан, брав участь в операціях.

Також, судом встановлено, що з позивачем було проведено ще дві співбесіди, які відображені в протоколі співбесіди від 12 грудня 2018 року (а.с. 91-98) та у протоколі співбесіди від 18 грудня 2018 року (а.с. 195-200).

18 грудня 2018 року відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі розглянутої ІКП, враховуючи матеріали особової справи, надані обставини, які на думку заявника унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності, з урахуванням проведених анкетування та інтерв`ю, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с. 206-216), у якому зазначено, що заява гр. Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є очевидно необґрунтованою та носить характер зловживання, за відсутності умови, визначені п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, у висновку зазначено, що під час проведення процедурних заходів встановлено, що заявник неодноразово, надавав суперечливі відомості стосовно себе та власної історії переслідування, змінював власні свідчення, уникав конкретних відповідей надаючи лише узагальнені свідчення з метою введення територіального підрозділу ДМС в оману задля посилення власних позицій під час розгляду питання щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з цим, метою звернення із відповідною заявою до територіального підрозділу ДМС заявник називав не потребу в міжнародному захисті, а бажання легалізації власного перебування на території України задля можливості подальшого працевлаштування (арк. 7 співбесіди від 06 грудня 2018 року).

Щодо причини неможливості повернення до країни громадянської належності шукач захисту повідомив про небажання повертатись до Афганістану через те, що на його думку, його можуть вбити таліби. Разом з цим, заявник не зміг надати аргументації подібним побоюванням, які ґрунтуються лише на його власних припущеннях, додатково повідомивши, що він особисто ніколи не контактував з представниками талібів. Будь-яких доказів власним словам, щодо отримання телефонних погроз з боку талібів, заявник не надав. Також, він не зміг назвати навіть приблизні дати подібних телефонних дзвінків, їхній зміст та характер. Надані свідчення несуть лише непослідовний, узагальнюючий характер та елементи суперечливості у зв`язку зі зміною свідчень заявника щодо змісту та інформаційного сенсу зазначених телефонних дзвінків.

У висновку вказано, що у якості основного аргументу неможливості власного повернення до Афганістану заявник стверджує, що його батька на ім`я ОСОБА_21 було вбито талібами, через його професійну діяльність. Зі слів особи, його особисто також можуть вбити, оскільки він працював в правоохоронних органах Афганістану. Разом з цим, заявник не зміг надати документальних доказів факту родинних зв`язків із зазначеною особою. В свою чергу, відсутність доказів особистого отримання будь-яких погроз від третіх осіб на території Афганістану в сукупності з абсолютною неправдоподібністю певних тверджень заявника вказує на те, що сам по собі елемент вбивства особи на установчі дані ОСОБА_21 не може слугувати підставою для аргументованого побоювання заявника зазнати особистого переслідування на території Афганістану. Під час проведення співбесіди, на відповідне запитання щодо наявності будь-яких доказів щодо отримання особистих погроз від талібів шукач захисту повідомив, що в нього були такі докази у вигляді запису телефонної розмови з талібами, проте, зазначені докази було знищено під час подій, за яких було вбито його батька. Заявник змінив власні свідчення та розповів, що він не зазнав будь-яких уражень під час цього випадку та повідомив, що все ж таки одна куля поцілила в його телефон, який знаходився у нього в кишені та застрягла в ньому, в результаті цього запис телефонної розмови з талібами було знищено.

Як зазначено у висновку, територіальний підрозділ ДМС ставить під сумнів та вважає неправдоподібними наступні твердження заявника щодо того, що в момент вбивства батька в автомобілі перебував він особисто (за кермом авто), батько, сестра та троє її неповнолітніх дітей. Так, під час анкетування заявнику було запропоновано схематично вказати на папері місце події та зазначити відстані до об`єктів (додаток №1 до анкети від 29 листопада 2018 року). Він ствердив, що автомобіль попав під обстріл, коли знаходився на відставні 40 метрів від талібів. Заявник повідомив, що батько поступово отримав декілька поранень зазначивши їх характер (в т.ч. відірвані пальці на руках), проте продовжував перестрілку з талібами до поки не був остаточно вбитим. Щодо кількості талібів, заявник вказує 35 осіб, озброєних кулеметами Калашникова та автоматичною зброєю. Після того, як заявник зрозумів, що батько загинув, то він разом зі своєю сестрою та її трьома дітьми від місця події бігли приблизно 2 кілометри, при цьому, за його твердженнями, їх намагались наздогнати та вбити таліби, вони бігли за ними та стріляли зі всього озброєння, однак, в результаті не змогли ані наздогнати, ані поцілити в них (арк. 3 співбесіди від 06 грудня 2018року). На відповідне запитання щодо пояснень подібного порятунку, заявник ствердив, що там була нерівна дорога і саме через це таліби не змогли в них поцілити. Додатково, він зазначив, що після того, як з місця події він добіг до поліцейського посту, та фіксував на відеокамеру телефону постріли талібів. Фактично, під час протоколу співбесіди заявник продемонстрував відео на власному телефоні, однак його неможливо ідентифікувати за часовим проміжком та геолокацією.

В контексті розкриття усіх випадків застосування серйозної шкоди щодо заявника на території Афганістану перед ним було поставлено запитання щодо конкретизації інформації, вказаної ним у власній заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якою він звернувся до територіального підрозділу ДМС. На відповідне запитання, заявник відповів, що він особисто ніколи не зазнавав будь-яких поранень під час нападів талібів, а на питання щодо розбіжностей наданих ним свідчень (у заяві від 29 листопада 2018 року - ствердив, що особисто зазнав поранення) повідомив, що в дитинстві, коли йому було 7-8 років (тобто 2001-2002 рік приблизно) він разом з іншими членами його родини, зазнав фізичного ураження в результаті ракетного обстрілу автомобілю, в якому він їхав разом з членами своєї родини. Він ствердив, що ракета в автомобілі не вибухнула, проте з її двигуна йшов дим та вогонь, і він отримав серйозні опіки, а саме опіки 95% тіла, був доставлений до лікарні в районі Келагай, та навіть німецькі лікарі, які проводили його обслідування прогнозували, що він не виживе в результаті такого ушкодження. Однак він вижив та в нього залишились сліди опіків на тілі, а саме на руках. Територіальним підрозділом ДМС було запропоновано продемонструвати зазначені особою сліди опіків на руках, та за результатами перевірки візуально в зазначених місцях на руках шукача захисту відсутні будь-які сліди пошкоджень чи уражень. Після цього, шукач захисту зізнався та змінив свідчення, повідомивши, що все ж таки в нього не зосталось жодних слідів подібних уражень (арк. 5 співбесіди від 12 грудня 2018 року).

У висновку вказано, що зазначені твердження заявника вважаються такими, що використовуються задля введення в оману територіального підрозділу ДМС з метою посилення власних позицій під час розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатково, у висновку зазначено, що враховуючи практику розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний підрозділ ДМС вважає, що подібні суперечливі та об`єктивно неправдоподібні твердження заявника значно знижують рівень довіри до усієї наданої ним інформації стосовно причин виїзду з країни походження та елементів неможливості власного повернення на Батьківщину. Аргументуючи власну позицію, щодо небажання повертатись на Батьківщину заявник додатково повідомив, що в Афганістані в цілому скрутна економіко-соціальна ситуація та проходять військові дії.

Як вказано у висновку від 18 грудня 2018 року під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до заяви шукач захисту долучив документи з метою об`єктивного аналізу яких та надання їм відповідної оцінки в контексті розгляду його заяви про визнання біженцем, було проведено додатковий протокол співбесіди. Під час проведення співбесіди шукачеві захисту було запропоновано надати пояснення щодо кожного окремого документу, наданого ним до територіального підрозділу ДМС, як можливого елементу доказування власних слів та підтвердження неможливості власного повернення на Батьківщину.

Так, у висновку вказано, що за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зазначене, як вказано у висновку, підтверджується наступними фактами, а саме:

- виїзд заявника з Афганістану не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди, зважаючи на тривалий час його проживання в Афганістані після моменту, який він характеризує вирішальним у прийнятті ним рішення про потребу власного виїзду (вбивство батька талібами ІНФОРМАЦІЯ_5 року). За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту після вбивства батька до моменту виїзду в Україну проживав в м. Кабул, фактично не зазнаючи при цьому будь-яких погроз чи переслідування з боку третіх осіб, жодних особистих переслідувань на території Афганістану не зазнавав. Додатково встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання (арк. 6 співбесіди від 18 грудня 2018року), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні;

- заявник зазначив, що звернення до територіального підрозділу ДМС продиктоване не потребою в отримані міжнародного захисту, а бажанням легалізації та власного документування на території України;

- під час проведення інтерв`ю заявник висловив наступні побоювання, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянського походження, а саме:

1. можливість переслідування його особисто з боку талібів через його професійну діяльність у минулому та професійну діяльність у минулому його батьків. Жодних підтверджувальних документів, об`єктивної аргументації власним твердженням або інших доказів вищезазначеним фактам заявником надано не було. На думку територіального підрозділу ДМС з огляду на додаткові пояснення заявника під час проведення процедурних заходів, можливо стверджувати, що особа використовує процедуру міжнародного захисту задля інших власних цілей, а саме - з метою легалізації власного перебування на території України. Побоювання щодо можливого переслідування ґрунтуються лише на його власних припущеннях та не мають жодних вагомих підтверджень з огляду на те, що в Афганістані продовжують проживати родичі заявника, інформація щодо можливого їхнього переслідування, в тому числі пов`язаного із вищезазначеними побоюваннями заявника, відсутня;

2. заявник зазначив, що в Афганістані наразі спостерігається скрутна економіко-соціальна ситуація та в цілому в країні відсутня інфраструктура, наприклад правоохоронні органи не виконують свої обов`язки. Надана шукачем інформація не підтверджуються ІКП. Відповідно до ІПК, влада Афганістану активно проводить комплекс заходів, направлений на стабілізацію ситуації, як в Афганістані так і в регіоні в цілому;

- звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні (арк. 7 співбесіди від 06 грудня 2018року);

- елемент загрози власному життю з боку третіх осіб в країні громадянської належності з огляду на відсутність подібних конкретних загроз під час його проживання в Афганістані, вважається безпідставним та не приймається територіальним підрозділом ДМС;

- за результатами проведення процедурних заходів, щодо розгляду заяви шукача захисту, можливо стверджувати про фактичне використання процедури звернення за міжнародним захистом як засобу для легалізації власного перебування на території України, з огляду на твердження заявника про мету звернення до територіального підрозділу ДМС. Так заявник повідомив, що подібне звернення пов`язане з бажанням власної легалізації на території України задля подальшого працевлаштування;

- тривалий час між потраплянням в Україну та зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту додатково свідчить про незацікавленість шукача захисту в отриманні міжнародного захисту в Україні;

- під час співбесід було встановлено, що заявник самостійно не писав заяву, з якою звернувся до територіального підрозділу ДМС про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що в нього поганий почерк. Додатково, було встановлено, що шукач захисту не володіє конкретною інформацією про яку йдеться у його заяві. Територіальний підрозділ ДМС вважає подібний факт додатковим елементом, який свідчить про незацікавленість особи у міжнародному захисті;

- шукач захисту надав свідчення, що в період 2015-2016 років перебував на території Австрії, де перебував у процедурі надання міжнародного захисту, проте, не дочекавшись кінцевого результату прийняв рішення про добровільне повернення до Афганістану. Разом з цим, він не зміг аргументувати подібне власне рішення з огляду на повідомлену ним інформацію стосовно небезпеки власному життю на території Афганістану;

- непослідовність, постійна зміна свідчень, уникнення конкретики та узагальнення наданої інформації додатково знижує рівень довіри до клопотання шукача захисту та свідчить про незацікавленість в проходженні процедури міжнародного захисту;

- варто врахувати, що заявник фактично повідомив про те, що в Афганістані в нього особисто ніколи не виникало будь-яких проблем, погроз чи переслідувань, як з боку державних контрагентів, так і з боку третіх осіб. Інформацією по країні громадянської належності можливо підтвердити активно проводить комплекс заходів, направлений на стабілізацію ситуації, як в Афганістані так і в регіоні в цілому.

18 грудня 2018 року відповідачем прийнято Наказ №242 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (далі Наказ №242) (а.с.220).

18 грудня 2018 року відповідачем на підставі Наказу №242 від 17 грудня 2018 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-811 від 18 грудня 2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 15-17, 69-71, 221-223), яке ОСОБА_1 отримав 19 грудня 2018 року.

Не погодившись з Наказом №242 від 18 грудня 2018 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні спірного наказу відповідач діяв необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, оскільки не враховано ситуацію в країні походження, у зв`язку із чим Наказ №242 від 18 грудня 2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, суд першої інстанції вважав необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч.2 ст. 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (особова справа №2018ОD0207) з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ст.ст. 1, 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які регулюють спірні правовідносини.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст. 8 Закону).

Відповідно до ч.4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", судова колегія зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За змістом ч.1 цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, зокрема, зазначив про те, що не може повернутись до своєї країни через побоювання переслідування з боку угрупування "Талібан", також у країні існує постійна загроза життю, безпеці та свободі через внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом першої інстанції встановлено наступну інформацію ІКП від:

- ІНФОРМАЦІЯ_6 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів м. Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- ІНФОРМАЦІЯ_7 року під час релігійного заходу в м. Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- ІНФОРМАЦІЯ_8 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану . Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану Фар`яб загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);

- ІНФОРМАЦІЯ_9 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- ІНФОРМАЦІЯ_10 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції ОСОБА_25 . Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочинне угрупування " Талібан " (повний текст: https://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari).

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Судом першої інстанції досліджено та проаналізовано загальнодоступні джерела інформації по країні походження позивача.

Отже, існує загальновідома інформація, яка підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Судова колегія зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

З аналізу наведеного вбачається, що ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Згідно з приписами ч.3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (пункт 43), побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 16 липня 2019 року у справі №820/2380/17.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не проаналізовано належним чином вказані вище джерела інформації, не досліджено інформацію по країні походження позивача, не з`ясовано в повній мірі характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування, враховуючи обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на адміністративний позов, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.