Справа № 260/1186/19
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2019 року м. Ужгород№ 260/1186/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України, в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України по ненарахуванню і невиплаті йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 р. по 2019 р.; 2) зобов`язати Західне регіональне управління (І категорії) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 р. по 2019 р., виходячи з розміру його грошового забезпечення станом на 15 липня 2019 року - на день звільнення з військової служби.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу в Державній прикордонній службі України та є учасником бойових дій. Разом з тим, з часу отримання такого статусу і до звільнення в 2019 році з військової служби жодного разу передбачена законодавством додаткова відпустка йому не надавалась, а грошова компенсація за таку при звільнені виплачена не була. У зв`язку з чим він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплата належну йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, однак листом від 09.08.2019 р. у виплаті такої йому було відмовлено з посиланням на п. 17-19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вважає таку відмову протиправною, оскільки вказані законодавчі норми не скасовують додаткову відпустку, а тільки тимчасово (на час дії особливого періоду) припиняють її надання. Проте саме право військовослужбовців на отримання такої зберігається, а отже може бути використано після закінчення особливого періоду. Вказані норми не зупинять також дію п. 14 ст. 10-1 Закону щодо обов`язку виплатити військовослужбовцю у рік звільнення зі служби грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

17 вересня 2019 року відповідач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відзив №5/1948 від 12.09.2019 р., в якому проти позову заперечує. Вважає, що нормами п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період під час дії воєнного стану. Зазначає, що законодавством не передбачено право військовослужбовця використовувати такі відпустки за минулі роки після закінчення особливого періоду, а отже, вони не можуть вважатися не використаними. З огляду на що вважає, що виплата грошової компенсації за такі відпустки не передбачена. Також відповідач заперечив проти розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням.

19 вересня 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 19.09.2019 р., в якій вважає безпідставною аргументацію відповідача, наведену ним у поданому відзиві. Зазначає, що право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку підтверджено також Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18. Вважає, що заявлені до компенсації витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, передбаченими процесуальним законодавством, а тому такі вимоги також підлягають задоволенню. Звертає увагу суду на втрату чинності Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», на який посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень.

09 жовтня 2019 року відповідач надіслав до суду заперечення на відповідь на відзив №5/2100 від 03.10.2019 р., відповідно до яких наведені позивачем аргументи вважає безпідставними. Зокрема, вважає недоречним посилання позивача на рішення Верховного Суду від 16.05.2019 р. у зразковій справі №620/4218/18, оскільки таке стосується конкретних обставин, пов`язаних з проходженням служби та звільненням з військової служби військовослужбовця Збройних Сил України, а не Державної прикордонної служби України. Проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу також заперечив з мотивів необґрунтованості належними доказами, зокрема невідповідністю договору №19 вимогам чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що майор ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) проходив службу в Державній прикордонній службі України (далі - ДПС України) та отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії УБД № НОМЕР_1 від 30.04.2015 р. (арк. спр. 9).

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) ДПС України від 12.06.2019 р. №249-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено майора ОСОБА_1 з військової служби за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (арк. спр. 7).

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) ДПС України від 15.07.2019 р. №317-ОС майора ОСОБА_1 виключено із списку особового складу Західного регіонального управління (І категорії) (арк. спр. 8).

26 липня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на ім`я начальника Західного регіонального управління (І категорії) ДПС України заяву, в якій повідомив про те, що всупереч нормам Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про відпустки», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, з часу отримання статусу учасника бойових дій (2015 рік) і до звільнення з військової служби (2019 рік) додаткова відпустка йому жодного разу не надавалась, а при звільнені грошова компенсація за таку не була виплачена. З огляду на це просив, серед іншого, виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій (арк. спр. 10 - 11).

Листом від 09.08.2019 р. №30/Г-110 Західне регіональне управління ДПС України повідомило заявника про те, що згідно з нормами чинного законодавства під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. Додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій в особливий період, не вважається такою, що є не використаною, а тому виплата грошової компенсації за неї не передбачена. Також підтверджено те, що починаючи з 2015 року, відпустка для учасників бойових дій, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ОСОБА_1 не надавалась (арк. спр. 12).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати під час звільнення передбаченої нормами законодавства України грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку протиправною, з метою належного захисту порушеного права позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» №661-IV від 03.04.2003 р. передбачено, що до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників Державної прикордонної служби України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.

Право військовослужбовців на відпустки гарантується нормами ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 р. (далі - Закон). Так, зокрема, ч. 8 ст. 101 Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Ст. 162 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 передбачено надання, в тому числі, учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993.

Отже, законодавством гарантовано право військовослужбовців, які мають статус учасника бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та має статус учасника бойових дій, а отже на нього поширюються гарантії щодо отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2015 року, така додаткова відпустка позивачу не надавалась з підстав, передбачених ч. 19 ст. 101 Закону.

Так, зокрема, ч. 17 ст. 101 Закону передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до ч. 19 ст. 101 Закону, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII, згідно з яким таким є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

Відповідно ч. 14 ст. 101 Закону, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Зазначені положення кореспондуються також з нормами п. 6 розділу 8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 25.06.2018 р. №558.

Аналіз зазначених законодавчих норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Тому суд вважає, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону, ст. 162 Закону України «Про відпустки».

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у зразковій справі щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям у період мобілізації у рішення від 16 травня 2019 року (справа №620/4218/18), залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що спір в даній справі виник з приводу проходження позивачем служби та звільненням з військової служби в Державній прикордонній службі України, на відміну від зразкової справи, де позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, а тому висновки в такій справі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на те, що визначальним при вирішенні даної адміністративної справи є не місце проходження військової служби, а відповідність фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин, які в даному випадку були ідентичними.

Таким чином провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 мав право на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а тому позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач заявив клопотання про стягнення на його користь з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. З цього приводу суд зазначає наступне.

Ч. 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Нормами ч. 1 ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Ч. 4 зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач долучив копію договору про надання правничої допомоги №19 від 20 серпня 2019 р.; квитанцію до прибуткового касового ордера №13 від 21 серпня 2019 р. на суму 15000,00 грн.; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за укладеним з ОСОБА_1 договором №19 від 20.08.2019 р. (арк. спр. 15 - 17).

Проти заявленої до відшкодування суми понесених судових витрат відповідач заперечив з мотивів її неспіврозмірності з розмірами, встановленими Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу у цивільних та адміністративних справах», недоведеністю належними доказами, зокрема актом виконаних робіт та договором, в якому б зазначалася їх вартість. Звернуто увагу суду на те, що до їх складу включено участь представника у судових засіданнях, хоча розгляд справи відбувається у спрощеному позовному проваджені без виклику сторін.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Ч. 7 ст. 134 КАС України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу ч.ч 7 та 9 зазначеної статті встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у додатковому рішенні від 25 січня 2019 року (справа №9901/350/18), у додатковій постанові від 12 вересня 2018 року (справа №810/4749/15), у постанові від 15 травня 2018 року (справа №821/1594/17) та у постанові Великої Палати у складі Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №826/1216/16).

Як вбачається з опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за укладеним з ОСОБА_1 договором №19 від 20.08.2019 р., до вартості таких включено:

- вивчення наданих клієнтом документів (1 год.) - 1350,00 грн.;

- перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики (2 год.) - 2700,00 грн.;

- надання консультації клієнту (1 год.) - 1400,00 грн.;

- підготовка позовних матеріалів і заяв з процесуальних питань (клопотань, заперечень тощо) (4 год.) - 5500,00 грн.;

- участь у судових засіданнях (3 год.) - 4050,00 грн.

Тобто, загальна вартість наданих згідно з описом послуг складає 15000,00 грн., до якої включено, в тому числі, оплата участі представника у судових засіданнях (3 год.).

Суд погоджується із запереченням відповідача щодо неможливості відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в частині участі представника у судових засіданнях, оскільки дана адміністративна справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Як вбачається з предмету договору №19 від 20.08.2019 р., правнича допомога надана ОСОБА_1 , полягає у підготовці документів правового характеру і представництві інтересів Клієнта перед державними органами і установами, підприємствами незалежно від форм власності і громадянами, а також у судах всіх юрисдикцій і інстанцій при розгляді даної справи та у виконавчому провадженні по виконанню відповідних судових рішень.

Зазначене також узгоджується з відомостями виданого ордеру на надання правничої допомоги, відповідно до якого такий виданий для представництва інтересів ОСОБА_1 у Закарпатському окружному адміністративному суді, Восьмому апеляційному адміністративному суді та Верховному Суді.

Отже, надання правової допомоги клієнту в даному випадку передбачає ухвалення остаточного рішення, а тому суд вважає, що сплачені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 15000,00 грн., не можуть бути стягненні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача за результатами розгляду справи лише судом першої інстанції.

Разом з тим, суд вважає безпідставними посилання відповідача на норми Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки такий на час розгляду даної адміністративної справи втратив чинність на підставі Закону №2147-VIII від 03.10.2017 р.

Тому, дослідивши наданий позивачем опис робіт за договором від 20.08.2019 р. №19, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що на стадії розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення, яким задоволено позовні вимоги, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 підлягає вартість послуг з підготовки позовних матеріалів - 4000,00 грн.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати такого.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) до Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: вул. Мечнікова, буд. 16-А, м. Львів, 79017, код ЄДРПОУ - 14321647) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України по ненарахуванню і невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 р. по 2019 р.

3. Зобов`язати Західне регіональне управління (І категорії) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 р. по 2019 р., виходячи з розміру його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: вул. Мечнікова, буд. 16-А, м. Львів, 79017, код ЄДРПОУ - 14321647) на ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності до вимог п. 15.5 Розділу VII "Перехідних положень" КАС України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р.).

СуддяР.О. Ващилін