Справа № 160/6799/19
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2019 року Справа № 160/6799/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м.Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАУБЕР ХОЛДІНГС УКРАЇНА» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-
18.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАУБЕР ХОЛДІНГС УКРАЇНА» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просило:
- визнати незаконними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до повідомлення № 59378238/6-20.1 від 20.06.2019;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 0440/6901/18, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 15 січня 2019 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.06.2019 ним було отримано від державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. повідомлення №59378238/6-20.1 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Підставою для повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначив, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та стягувачем не подана заява про примусове виконання рішення, а саме не зазначено, в якій частині необхідно виконати рішення суду.
Позивач не погоджується із такими діями державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів.
22.07.2019 ухвалою суду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАУБЕР ХОЛДІНГС УКРАЇНА» було залишено без руху із встановленим строком для усунення її недоліків.
29.07.2019 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
21.10.2019 до суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розгляд справи №160/6799/19 здійснювати без участі представника позивача.
22.10.2019 сторони у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Окрім того, представник відповідача своїм правом щодо надання відзиву на позовну заяву не скористався, а тому відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.06.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАУБЕР ХОЛДІНГС УКРАЇНА» направило до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву №123 від 06.06.2019 з додатками про відкриття виконавчого провадження з метою виконання виконавчого листа, виданого 15.01.2019 Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі №0440/6901/18.
20.06.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем було складено повідомлення № 59378238/6-20.1 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Підставою для повернення виконавчого документа, державний виконавець вказав, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та стягувачем не подана заява про примусове виконання рішення, а саме не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення суду.
Позивач не погоджується із вказаним повідомленням, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Частинами 1, 3 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувана і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція № 512).
Пунктом 3. ч.3 вказаної Інструкції № 512 передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону.
Отже, згідно вимог чинного законодавства України, єдиною вимогою до заяви про примусове виконання рішення є те, що вона подається до органу державної виконавчої служби у письмовій формі.
З огляду на викладене, та враховуючи доводи відповідача, які наведені в оскаржуваному повідомленні стосовно того, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та стягувачем не подана заява про примусове виконання рішення, а саме не зазначено, в якій частині необхідно виконати рішення суду, суд вважає необґрунтованими та такими, що не знайшли підтвердження.
Щодо зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 0440/6901/18, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 15 січня 2019 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у даному випадку, суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Також, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 0440/6901/18, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 15 січня 2019 року є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Таким чином, для відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне, зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 0440/6901/18, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 15 січня 2019 року.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАУБЕР ХОЛДІНГС УКРАЇНА» при зверненні до суду з даною позовною заявою були понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 007,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №721 від 17.07.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви до суду в сумі 2 007,00 грн. підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Керуючись ст.ст. 132, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,-
Визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до повідомлення № 59378238/6-20.1 від 20.06.2019.
Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 0440/6901/18, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 15 січня 2019 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко