Справа № 420/3316/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 р. Категорія 112010100м.ОдесаСправа № 420/3316/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Федусика А.Г. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що звернувшись до голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області з рапортом про виплату грошової допомоги в більшому розмірі, відповідач, листом №9/Л-2021 від 17.12.2018 року, протиправно відмовив у такому нарахуванні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року позов задоволено. Дії Головного управління МВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії, щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, з урахуванням раніше виплаченої суми визнано протиправними. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, як інваліду другої групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, з урахуванням раніше виплаченої суми, тобто у розмірі 83300,00 (вісімдесят три тисячі триста) гривень.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги приймає Міністерство Внутрішніх Справ, а не Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , капітан міліції, перебував на службі в органах внутрішніх справ України на посаді дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в області.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №701/2 від 11.09.2015 року, ОСОБА_1 , отримав захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.10).

На підставі рапорту Левковича Р ОСОБА_2 В ОСОБА_2 , від 18.09.2015 року, свідоцтва про хворобу №701/2, виданого ВЛК ГУМВС 11.09.2015 року та подання начальника Суворовського РВ ОМУ ГУМВС від 18.09.2015 року, наказом начальника ГУМВС України в Одеській області №762 о/с від 30 вересня 2015 року, відповідно до положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, капітана міліції ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил, за п. 64 «б» (через хворобу) (а.с.9).

18.11.2015 року, згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №785880 від 18.11.2015 року, позивачу встановлена третя група інвалідності пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.12).

19.10.2016 року, згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №812539 від 19.10.2016 року, Позивачу встановлена друга група інвалідності пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Інвалідність була встановлена до 01.11.2018 року, дата чергового перегляду 18.10.2018 року (а.с.15).

16.10.2018 року, згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №037791 від 16.10.2018 року, позивачу встановлена друга група інвалідності пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Інвалідність була встановлена до 01.11.2020 року, дата чергового перегляду 12.10.2020 року (а.с.23).

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.10.2018 року, позивач є інвалідом ІІ (другої) групи, інвалідність армії (а.с. 25).

22.11.2018 року, ОСОБА_1 , звернувся з рапортом про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням захворювання під час проходження служби в органах внутрішніх справ (а.с.14).

Яз зазначено у вищевказаному рапорті, до заяви було надано: виписки МСЕК №037791, №812539, №785880, довідку МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, копію свідоцтва про хворобу №701/2, копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду та реквізити банківської установи (а.с.14).

17.12.2018 року листом ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області №9/Л-2021, позивачу було відмовлено у нарахуванні грошової допомоги у більшому розмірі (а.с.16).

Відмовляючи у нарахуванні грошової допомоги у більшому розмірі, відповідачем було вказано, що ОСОБА_1 , не було надано довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках з датою огляду у 2016 році.

Не погоджуючись із вказаною відмовою у призначенні, нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив, що дії Головного управління МВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії, щодо повернення документів щодо виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи, вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано Законом України "Про міліцію" та Порядком №850.

Приписами статті 23 Закону №565-XII передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначеної норми Кабінет Міністрів України постановою №850 від 21 жовтня 2015 року затвердив «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Постанова набрала чинності 31 жовтня 2015 року.

Пунктом 2 Порядку №850 передбачено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно пункту 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, за змістом пункту 15 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію», за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Оскільки, право на отримання одноразової грошової допомоги, як відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» так і статті 97 Закону «Про Національну поліцію» виникає з часу встановлення інвалідності, суд дійшов висновку, що правила пункту 15 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію» поширюються виключно на тих працівників поліції, яким інвалідність встановлена до 07.11.2015 року.

30 вересня 2015 року ОСОБА_1 , звільнено зі служби у міліції у зв`язку з хворобою, інвалідність встановлена позивачеві - 18.11.2015 року, інвалідність вищої групи встановлена позивачеві - 19.10.2016 року.

Отже, враховуючи дату первинного встановлення групи інвалідності ОСОБА_1 , право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло у період дії Закону України «Про Національну поліцію», а не Закону України «Про міліцію».

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії, а саме, стосовно осіб, інвалідність яких настала після 07.11.2015 року, міститься у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №695/102/17, від 13 червня 2018 року у справі №822/1666/16, від 07.03.2018 у справі № 554/155/17, від 05.06.2018 у справі № 810/2646/16, від 31.07.2018 у справі № 761/22895/17, від 11 грудня 2018 року справа №711/925/17 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що за ОСОБА_1 , як за колишнім працівником міліції, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 року по справі № 822/1579/17, від 13.02.2018 року по справах № 808/1866/16 та № 806/845/16, від 18.10.2018 року по справі № 369/13187/17.

Згідно з частиною другою статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016 року, затверджений Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок № 4), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 916 від 12.09.2016 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22.09.2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги (далі - ОГД) у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Підпунктом 5 пункту 4 розділу 1 Порядку № 4 роз`яснено значення терміну «пов`язаного з проходженням служби в поліції», що визначає випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського.

Так, пов`язаною з проходженням служби в поліції (пункти 4, 6 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію») є обставина, яка виникла внаслідок отриманого захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону «Про національну поліцію» одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

1. інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

2. інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

3. причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17.

Пунктом 8 Порядку № 4 (у редакції чинній на момент звернення позивача з рапортом) передбачено, якщо поліцейському протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Слід зазначити, що даний пункт Порядку №4 кореспондується з пунктом 4 Порядку №850, яким визначено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Підставою для такої виплати згідно Порядку №4 є довідка органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати, видана фінансовим підрозділом цього органу, установи, організації, підрозділу, за останнім місцем отримання ОГД.

Так, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ№812539 від 19.10.2016 року, позивачеві, у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, встановлено ІІ (другу) групу інвалідності на строк до 01.11.2018 року (а.с.15).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив службу у міліції, 30.09.2015 року, звільнений з міліції відповідно до наказу на підставі пункту п. 64 «б» (через хворобу), свідоцтво про хворобу отримав 11.09.2015 року, встановлено ІІІ групу інвалідності - 18.11.2015 року, ІІ групу інвалідності встановлено з 19.10.2016 року, тобто - протягом року, а тому, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми.

Суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області, у місячний строк після надходження рапорту та документів позивача, повинна була прийняти рішення, про призначення або у випадках, передбачених пунктом 4 Порядку та умов, про відмову у призначенні грошової допомоги і надіслати його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Проте, ОСОБА_1 , відповідачем у нарахуванні грошової допомоги було відмовлено листом №8/Л-2021 від 17.12.2018 року «Про направлення матеріалів» та повернуто матеріали позивачу у якості додатків на 9 аркушах (а.с.16).

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був прийняти рішення стосовно виплати одноразової грошової допомоги, а не повертати матеріали відносно позивача, ухиляючись від розгляду поданих документів та від прийняття обґрунтованого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові по справі № 808/1866/16 від 13.02.2018 року, по справі № 530/1280/17 від 19.09.2018 року, від 03.10.2018 по справах № 361/7249/17 та № 361/7249/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги приймає Міністерство Внутрішніх Справ, а не Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області.

Отже, суд дійшов висновку, що дії Головного управління МВС України в Одеській області, в особі ліквідаційної комісії, щодо повернення документів щодо виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи, вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України.

Положеннями ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та, оскільки, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, - суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у більшому розмірі та зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області, призначити та виплатити позивачу вказану грошову допомогу у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року по справі № 420/3316/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Федусик А.Г. Шляхтицький О.І.