Справа № 140/2005/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9432/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року, головуючий суддя Ковальчук В.Д., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати у період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року індексації грошового забезпечення та стягнути індексацію грошового забезпечення за період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року, визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення з 13 січня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби та стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 14 січня 2017 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній адміністративній справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що нарахування та виплата індексації його грошового забезпечення у період з 25.07.2016 року по 13.01.2017 року не здійснювалася, оскільки в кошторисних призначеннях Державної прикордонної служби України видатки на виплату індексації не передбачені. Таку бездіяльність Луцького прикордонного загону позивач вважав протиправною, оскільки індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 код, ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції, з урахуванням уточнень апеляційних вимог в судовому засіданні, скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, задовольнивши адміністративний позов в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, в частині невиплати індексації грошового забезпечення є підставою для стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду в частині незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 ) з 27 липня 2010 року до 22 червня 2014 року.

Згідно наказу начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 20 червня 2014 року № 128-ос По особовому складу, старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків частини, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 м. Житомир на підставі наказу начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 11 червня 2014 року № 98-ос.

З 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року ОСОБА_1 , прибувши з військової частини НОМЕР_5 м. Маріуполь, проходив військову службу в підрозділі оперативно-розшукового управління Північного регіонального управління (з місцем дислокації н.п. Дубровиця).

В період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року позивач перебував у публічно-правових правовідносинах з Північним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

Однак, згідно директиви Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17 січня 2012 року № 11Т Про затвердження нового штату органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України (примітка № 6 штату 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (м. Луцьк), структурні підрозділи оперативно - розшукового управління Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на усіх видах тилового (матеріального) та фінансовому забезпеченні перебувають в органі охорони державного кордону за місцем дислокації.

Тобто, ОСОБА_1 в період з 25 липня 2016 року по 13 січня 2017 року отримував грошове забезпечення в Луцькому прикордонному загоні Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Після звільнення в запас Збройних Сил України позивач на запит отримав відповідь відповідача від 04.12.2018 року №11/13823, з якої видно, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивача у період з 25.07.2016 року по 13.01.2017 року не здійснювалася, оскільки в кошторисних призначеннях Державної прикордонної служби України видатки на виплату індексації не передбачені (а.с. 17).

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку, а на невиплачені суми індексації грошового забезпечення, що є незначними, не може стягуватися середній розмір грошового забезпечення за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанцій про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 року у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Тому, враховуючи, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання його здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у оскарженій частині рішення суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи, через що судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового в цій частині, яким адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у справі №140/2005/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 14 січня 2017 року по 22 жовтня 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
М. А. Пліш

Повний текст постанови складено 25.10.2019 року