Справа № П/811/1174/16
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2019 року

Київ

справа №П/811/1174/16

адміністративне провадження №К/9901/44127/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В. та судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом Олександрійської міської ради Кіровоградської області до Державного реєстратора управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченка Ярослава Олександровича, треті особи: Приватне підприємство "Гео-Кадастровий центр", ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Олександрійської міської ради Кіровоградської області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року у складі судді Брегея Р.І. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Божко Л.А., Кругового О.О. Лукманової О.М.,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Олександрійська міська рада Кіровоградської області (далі також - позивач) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченка Ярослава Олександровича (далі також - відповідач, Донченко Я .О. , реєстратор), за участю третіх осіб: Приватне підприємство "Гео-Кадастровий центр" (далі - третя особа 1, ПП «Гео-Кадастровий центр»), ОСОБА_1 (далі також - третя особа 2, ОСОБА_1 ), в якому просила:

- визнати протиправними дії державного реєстратора Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченко Ярослава Олександровича щодо проведення 09 березня 2016 року державної реєстрації земельної ділянки, площею 0,1065 га, призначеної для садівництва, що знаходиться на бувших відвалах Байдаківського вуглерозрізу;

- скасувати державну реєстрацію права власності від 09 березня 2016 року, проведену Державним реєстратором Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченком Ярославом Олександровичем;

- видалити з державного земельного кадастру відомості про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0,1065 га, призначену для садівництва, що знаходиться на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказане рішення є протиправним та таким, що порушує права Олександрійської міської ради Кіровоградської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційної інстанції, виходив з того, що Олександрійська міська рада Кіровоградської області втратила право на вирішення заяви ОСОБА_1 , оскільки він вже набув законодавчий дозвіл, підставою виникнення якого є бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Олександрійська міська рада Кіровоградської області звернулася із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 27 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № П/811/1174/16, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак, розгляд справи цим судом не був закінчений.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року прийнято до свого провадження справу № П/811/1174/16 та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрійської міської ради Кіровоградської області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,1065 га на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу (біля СГТ «Черемшина»), м. Олександрія, Кіровоградська обл. До заяви було додано копії паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, схема зовнішніх меж земельної ділянки. Заява з додатками одержана Олександрійською міською радою 02 липня 2015 року та зареєстрована за вхідним номером № 6.

Встановлено, що Олександрійська міська рада відповідно до статті 118 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) у місячний строк не розглянула заяву ОСОБА_1 і не надала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також не надала мотивовану відмову у його наданні.

ОСОБА_1 , керуючись «принципом мовчазної згоди», прописаним у частині сьомій статті 118 ЗК України, 06 серпня 2015 року уклав з ПП «Гео-кадастровий центр» договір № 15/08 на розроблення проектно-технічної документації із землеустрою, за яким ПП «Гео-кадастровий центр» зобов`язалося розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1065 га, на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу (біля СГТ «Черемшина»), м. Олександрія.

06 серпня 2015 року, в межах, визначеного статтею 118 ЗК України місячного строку, ОСОБА_1 направив Олександрійській міській раді повідомлення про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,1065 га, на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу (біля СГТ «Черемшина»), м. Олександрія, до чого було додано копію договору на розроблення проектно-технічної документації із землеустрою та копію заяви. Повідомлення з додатками Олександрійською міською радою одержано 12 серпня 2015 року та зареєстровано за вхідним номером 143.

Судом встановлено, що ПП «Гео-кадастровий центр» було виготовлено на замовлення ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення садівництва на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу (біля СГТ «Черемшина»), м. Олександрія Кіровоградської області.

Матеріалами справи встановлено, що у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки.

09 березня 2016 року Державним реєстратором Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченком Я.О. проведено реєстрацію земельної ділянки згідно поданого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка розташована на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу (біля СГТ «Черемшина»), м. Олександрія. Кіровоградської області, за основним цільовим призначенням відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, об`єкти нерухомого майна та зелені насадження на території земельної ділянки відсутні та згідно проекту землеустрою (цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва) не передбачена зміна цільового призначення земельної ділянки. При проведенні польових геодезичних робіт та візуального обстеження земельної ділянки особливо цінні групи ґрунтів не виявлено. Землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, лісогосподарського призначення, водного фонду на земельній ділянці відсутні. Земельна ділянка розташована за межами об`єктів природо-заповідного фонду, за межами прибережних смуг та не входить до території історичних ареалів населених місць, земельної ділянки на якій розміщені об`єкти культурної спадщини.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі Олександрійська міська рада Кіровоградської області вказує, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що на час виникнення спірних правовідносин, чинне законодавство України не передбачало можливості державної реєстрації земельної ділянки при відсутності заяви особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою. Також, скаржник наголошує, що в проекті землеустрою відсутні копії заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з графічними матеріалами, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

09 серпня 2019 року від Олександрійської міської ради Кіровоградської області надійшли пояснення, в яких наголошується на тому, що жодним із законодавчих актів не передбачено державної реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором за принципом «мовчазної згоди».

16 серпня 2019 року від ПП «Гео-Кадастровий центр» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що відповідач, при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, прийняв законне рішення, зареєструвавши земельну ділянку у Державному земельному кадастрі із внесенням таких відомостей до Поземельної книги та з присвоєнням кадастрового номеру.

Від інших учасників справи заперечення або відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, в якій зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року не відповідають, а вимоги касаційної скарги є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками судів колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям Державним реєстратором Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченком Я.О . рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, згідно поданого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва. Разом з тим, з висловлених позивачем у ході розгляду справи доводів вбачається, що основним мотивом звернення до суду стало порушення права комунальної власності Олександрійської міської ради Кіровоградської області на вказану земельну ділянку.

Відносини, пов`язані з набуттям та припиненням права власності на земельні ділянки, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У справі, що розглядається, оскаржується правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку. Відтак, цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів особи - позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Олександрійською міською радою Кіровоградської області щодо визнання неправомірним набуття права власності на земельну ділянку.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Важливо, що на момент прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанції у цій справі, Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 09 вересня 2008 року у справі № 21-1883во07, від 02 березня 2010 року у справі № 3-472к10, від 11 квітня 2017 року у справі № 808/2298/15 та від 24 січня 2017 року у справі № 815/6165/14, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності.

Аналогічна правова позиція щодо визначення судової юрисдикції у справах з аналогічним предметом позову міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 809/973/14, від 13 листопада 2018 року у справі № 809/649/14, від 21 листопада 2018 року у справі № 804/3086/16.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.

Таким чином, сформована відповідно до статей 37, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 346 КАС України практика Великої Палати Верховного Суду (постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, що забезпечує, зокрема, здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права) стосовно обов`язку касаційного суду, встановивши порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, закривати провадження у справі незалежно від доводів касаційної скарги, має вже сталий характер.

Метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.

Зокрема, Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів П`єтера Ван Дзіка (Нідерланди), Грет Халлер ( Швейцарія ), Джефрі Джоуела ( Сполучене Королівство ), Каарло Туорі (Фінляндія); п. 44-50).

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною першою статті 354 КАС України встановлено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому касаційна скарга Олександрійської міської ради Кіровоградської області підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю, оскільки спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Олександрійської міської ради Кіровоградської області задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Олександрійської міської ради Кіровоградської області до Державного реєстратора управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області Донченка Ярослава Олександровича , треті особи: Приватне підприємство "Гео-Кадастровий центр", ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити, що спір може бути розглянуто, зокрема, за правилами цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко