Справа № 826/24554/15
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України
23 жовтня 2019 року
Київ
справа №826/24554/15
адміністративне провадження №К/9901/60100/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М.,
за участі:
секретаря судового засідання Кравченко Р.О.,
представника позивача Галкіна Я.Г.,
представника відповідача Мазур І.О.,
розглянувши у відкритому судовому касаційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2017 (колегія суддів у складі: Добрянської Я.І., Федорчука А.Б., Кузьменка В.А.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018 (колегія суддів у складі: Сорочка Є.О., Літвіної Н.М., Федотова І.В.) у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України) про скасування рішення (наказу) відповідача від 30.09.2015 № 29-15 та задоволення скарги на повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі ГУ ДМС України в м. Києві) від 12.06.2015 № 126.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення, допущені ГУ ДМС України в м. Києві при винесенні повідомлення від 12.06.2015 № 126 та порушення, допущенні ДМС України під час винесення спірного рішення щодо положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження, оскільки проти позивача було порушено кримінальну справу, що є політичним замовленням. Разом з тим, у зв`язку з наявністю постанови Генеральної прокуратури України про його екстрадицію від 11.02.2015 у зв`язку з наявністю в Республіці Білорусь кримінального провадження, в рамках якого ОСОБА_1 притягується до кримінальної відповідальності відповідно до частини четвертої статті 209 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (санкція відповідає частині четвертій статті 190 Кримінального Кодексу України) у позивача існує ризик бути підданим нелюдському поводженню. Також позивач зазначив, що розгляд його скарги на повідомлення від 12.06.2015 №126 проводився без його участі та без надання йому адвоката, хоча він неодноразово звертався до органів ДМС України, та не мав можливості збирати та подавати докази, якими б він міг підтвердити необхідність надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому позивач вважає, що ДМС України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 07.11.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Судове рішення першої інстанції мотивовано тим, що позивач не бажає повертатись до Республіки Білорусь через побоювання відповідальності за вчинені ним дії, які визнані Кримінальним кодексом Республіки Білорусь як протиправні, суспільно небезпечні та такі, що тягнуть за собою кримінальну відповідальність. Зазначені причини не є такими, що відносяться до ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивач сім раз заявляв клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку з його участю в інших засіданнях, у зв`язку з участю його представника в інших засіданнях, не з`являвся до суду, хоча він не був позбавлений права на особисту участь у засіданнях, відмовлявся від наданого йому захисника, чим, на думку суду, затягував розгляд даної адміністративної справи та неодноразово зловживав своїми процесуальними правами. З огляду на це, у судовому засіданні 07.11.2017 суд відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки позивач був завчасно повідомлений про судове засідання та мав можливість забезпечити себе адвокатом. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Також у судовому засіданні 07.11.2017 позивачем було заявлено клопотання щодо залучення у якості третьої особи Генеральної прокуратури України. Колегія суддів, порадившись, дійшла до висновку про відсутність підстав щодо залучення у якості третьої особи Генеральної Прокуратури України, оскільки участь третьої особи не вплине на розгляд справи по суті.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 17.07.2018 рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в Республіці Білорусь кримінального провадження, у якому позивачу інкримінують вчинення ним шахрайських дій із заволодіння коштами у великих розмірах. Зазначені причини не є такими, що відносяться до ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.
Крім того, враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи за клопотаннями позивача, що призвело до затримки строку розгляду справи, та те, що позивачу було надано адвоката, від послуг якого він, однак, відмовився, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не було порушено право позивача на користування послугами адвоката. Крім того, суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи, позивач володіє російською мовою, при спілкуванні із судом першої інстанції та іншими учасниками справи не виникало перешкод, тому підстави вважати, що суд першої інстанції порушив право позивача на користування послугами перекладача (відмови у чому судом першої інстанції не було здійснено) відсутні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначає, що йому належним чином не було забезпечено право на професійну правничу допомогу та не був наданий перекладач. Вважає, що дослідження доказів у справі судами першої та апеляційної інстанцій відбувалось із порушеннями, при цьому він не мав можливості надати усі докази, що могли свідчити на його користь, а також він не мав можливості відповідним чином дослідити надані відповідачем докази на предмет їх допустимості.
Також зазначає, що Окружний адміністративний суд міста Києва в постанові від 07.11.2017 вирішив питання як по суті позовних вимог, так і щодо клопотання про залучення в якості третьої особи Генеральної прокуратури України, що суперечить частині четвертій статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). У зв`язку з чим, просить суд касаційної інстанції постановити окрему ухвалу про допущення Окружним адміністративним судом міста Києва порушення при вирішення клопотання про виклик в якості третьої особи Генеральної прокуратури України.
Позиція інших учасників справи
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що судами попередніх інстанцій правильно вирішено спір по суті та встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, у зв`язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19.09.2018 відкрив касаційне провадження за скаргою громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018.
Ухвалою від 20.09.2019 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначену адміністративну справу призначив до розгляду у відкритому судовому засіданні о 09 год 30 хв 15.10.2019.
У судовому засіданні 15.10.2019 задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та протокольною ухвалою суду відкладено розгляд справи до 09 год 40 хв 23.10.2019.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 народився в Білорусії, в м. Гомель, за національністю білорус, за віросповіданням християнин. Республіку Білорусь позивач залишив 01.10.2007, виїхавши легально поїздом Мінськ Київ з м. Гомель.
ОСОБА_1 на території України з 2008 року перебував нелегально. 19.03.2015 позивач звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою він знаходився у Київському СІЗО № 13.
За результатами розгляду заяви 12.06.2015 управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 12.06.2015 № 383 відмовлено в оформленні документів громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 12.06.2015 № 126 позивача було проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Позивачем 08.07.2015 подано скаргу до ДМС України на повідомлення від 12.06.2015 № 126 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій він просив скасувати зазначене повідомлення та наказ від 12.06.2015 № 383, та повторно розглянути заяву про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС України та матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.09.2015.
30.09.2015 відповідачем прийнято рішення № 29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Позивач, вважаючи вказане рішення протиправним, звернувся до суду з даним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначені Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Приписами статті 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.
Частиною другою статті 12 Закону 3671-VI передбачено, що рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Аналізуючи вищевказані норми суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач прибув на територію України 01.10.2007.
У 2008 році ОСОБА_1 правоохоронними органами Республіки Білорусь пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь (шахрайство, здійснене у великих розмірах).
У період з 01.10.2007 по 19.03.2015 із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів ДМС України позивач не звертався.
На момент звернення із відповідною заявою до територіального органу ДМС України, позивач перебував у СІЗО № 13 м. Києва у зв`язку із розшуком на території країни громадянської належності та на підставі запиту Генеральної Прокуратури Республіки Білорусь від 08.01.2015 щодо його екстрадиції.
Позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби, позов, апеляційну та касаційну скаргу, стверджує, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних мотивів, так як проти нього сфальсифіковано кримінальну справу, як засіб впливу на його батька ОСОБА_2 , який обіймав посаду заступника директора ПО «Белорусьнефть». Позивач стверджує, що у разі його повернення на територію країни походження, йому загрожують катування, фізична розправа, кримінальне переслідування за фактом участі у Революції Гідності 2013-2014 років.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань у зв`язку із професійною діяльністю батька позивача.
Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, правоохоронними органами Республіки Білорусь позивачу пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь (шахрайство, здійснене в особливо великих розмірах). Такий склад злочину передбачено також і нормами законодавства України (частина третя статті 190 Кримінального кодексу України), як тяжкий.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджуються з судом апеляційної інстанції про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Республіці Білорусь з політичних, національних чи релігійних мотивів.
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, Генеральна Прокуратура Республіки Білорусь у своєму запиті від 08.01.2015 № 25/1094-2014 засвідчила про відсутність намірів переслідування позивача за політичними поглядами, національною чи релігійною належністю та запевнила у тому, що ОСОБА_1 не буде піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню, позивачу буде забезпечено право на справедливий судовий розгляд. Також зазначено, що за злочин, інкримінований позивачу не передбачено покарання у вигляді смертної кари.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебував на території України з жовтня 2007 року, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів ГУ ДМС України в м. Києві звернувся лише 19.03.2015. Із заявою про отримання міжнародного захисту у зв`язку з тим, що в разі повернення в країну походження йому будуть загрожувати тортури через участь у Революції Гідності в 2013-2014 роках він не звертався.
Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в Республіці Білорусь кримінального провадження, у якому позивачу інкримінують вчинення ним шахрайських дій із заволодіння коштами у великих розмірах (тяжкий злочин відповідно до Кримінального кодексу України) та відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI він не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що явка з повинною, про витребування якої позивач заявляв клопотання, не має відношення до обставин, що підлягають встановленню у даній справі.
Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про залучення адвоката та перекладача, то колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції, який правильно встановив, що позивачем до суду першої інстанції зазначене клопотання не заявлялося. Провадження у даній справі здійснювалося у суді першої інстанції з 05.11.2015 по 21.06.2016 та з 24.03.2017 по 07.11.2017. Тобто у позивача було більш ніж достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав у суді першої інстанції.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, судове засідання суду першої інстанції 04.02.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку із неявкою у судове засідання його захисника, судове засідання 24.03.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку із розглядом іншої справи в іншому суді, судове засідання 21.04.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку з неможливістю повідомити свою позицію відносно об`єднання справ, судове засідання 21.06.2016 відкладено за клопотання позивача у зв`язку із знаходженням, за його твердженням, в органах прокуратури, судове засідання 06.07.2017 відкладено у зв`язку із неповідомленням позивача, за його твердженням, про розгляд справи, судове засідання 19.09.2017 відкладено за клопотанням відповідача у зв`язку із відсутністю у нього адвоката.
Згідно договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 25.09.2017 інтереси позивача представляв адвокат Трилевич О.А. Проте від послуг зазначеного адвоката позивач відмовився у зв`язку із чим просив відкласти розгляд справи, призначеної на 07.11.2017.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
У справі «Сілін проти України» Європейський суд з прав людини з огляду на затримки, що мали місце під час провадження у суді першої інстанції, та обставини справи в цілому, вважав, що тривалість цієї справи була надмірною та порушувала вимогу «розумного строку», а отже, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Разом з тим Європейський суд з прав людини наголосив також на тому, що відповідно до українського законодавства суди мали повноваження застосувати до сторін, які сприяють безпідставному затягуванню провадження, адміністративні та кримінальні санкції.
Стосовно аргументів скаржника про порушення процесуального порядку при вирішенні клопотання про виклик в якості третьої особи Генеральної прокуратури України та постановлення у зв`язку з цим окремої ухвали, суд касаційної зазначає, що дане клопотання позивача, а саме про залучення у якості третьої особи Генеральної прокуратури України, вирішувалось судом першої інстанції в судовому засіданні 07.11.2017, про що зазначено в постанові суду першої інстанції (т. 2 а.с. 29).
Щодо заяви скаржника про постановлення окремої ухвали суду в порядку частини восьмої статті 249 КАС України, то суд касаційної інстанції встановив, що така не підлягає задоволенню, оскільки за результатами касаційного провадження допущення судом першої інстанції процесуальних порушень не встановлено.
Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції було надано належну правову оцінку доводам, наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України (в чинній редакції), якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук

Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду