Справа № 636/1149/19
Суддя: Ковригін О. С.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 636 / 1149 / 19
2-а / 636 / 35 / 2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Чугуївський міський суд Харківський області у складі:

головуючого судді Ковригіна О.С.,

за участю секретаря - Фатєєвої С.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенанта поліції Нічика Сергія Івановича, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом (в подальшому уточненим) в якому просить скасувати як протиправну постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАВ № 100245 від 20.03.2019 року, постановлену інспектором 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Нічиком Сергієм Івановичем інспектором 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Крім того, просить суд провадження по справі закрити, стягнути на його користь документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2350,00 грн.

Позов мотивований тим, що 20 березня 2019 року інспектором 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Нічиком Сергієм Івановичем (відповідачем) було винесено постанову серії ЕАВ № 100245 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 255 гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що Позивач, керуючи транспортним засобом CHEVROLET LACETTI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 20.03.2019 року о 19 год. 41хв. рухався в м. Харкові по проспекту Московському, 295, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «зупинку заборонено», здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив вимоги п. 8.4.в. ПДР.

Позивач вважає постанову, винесену 20 березня 2019 року серії ЕАВ № 100245 незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки Правил дорожнього руху він не порушував, а дії відповідача при її винесенні протиправними, з огляду на наступне.

Позивач повідомив Відповідачу, що не згоден з порушенням ПДР та попросив ознайомити його з доказами вчинення адміністративного правопорушення. На відеозапису, який було надано Відповідачем, не було зафіксовано, що автомобіль, яким керував Позивач, зупинився в зоні дії дорожнього знаку зупинку заборонено. Свідків правопорушення Відповідачем зазначено не було. Позивач надав усне заперечення Відповідачу про відсутність доказів та не визнав порушення правил ПДР. Окрім того, в оскаржуваній постанові відповідачем не вказано технічний засіб, яким здійснено відеозапис.

При цьому, відповідач не роз`яснив позивачу його права, не надав можливості скористатися правовою допомогою, не дивлячись на те, що він вимагав цього. Після складання Постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАВ № 100245 від 20.03.2019 року Відповідач запропонував розписатися в її отриманні, але позивач не погодився з правопорушенням та незаконною відмовою відповідача у наданні йому можливості скористатися правовою допомогою, про що власноруч написав на примірнику Постанови, який залишився у Відповідача (фотокопія примірнику Відповідача додавалася до позовної заяви).

Вважає, що такими діями відповідача на переконання Позивача було грубо порушено його права визначені ст. 59 Конституції України та ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки він заявив клопотання про бажання скористатися професійною правничою допомогою адвоката. Вимоги зазначених статей виконані не були, а навпаки, були грубо порушенні відповідачем.

Зазначаючи, що аргументи щодо не порушення позивачем вимог правил дорожнього руху та як наслідок відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення відповідачем було проігноровано та винесено оскаржувану постанову.

В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в яких свої уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити, а також просив розглядати справу у його відсутність.

Відповідач до суду не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просив відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що він ознайомив позивача з доказом правопорушення у виді відеозапису, роз`яснив йому його права, а також позивачу було запропоновано скористатись правовою допомогою, та після цього виніс постанову, зазначаючи, що посилання позивача в позові не відповідають дійсності, оскільки, інформація була зафіксована на відеореєстратор, який був закріплений у транспортному засобі та на нагрудний відеореєстратор, про що долучив до відзиву «cd диск», вказуючи, що витрати на правничу допомогу позивача є не підтвердженими (а.с. 33-35).

Крім того, позивачем надано відповідь на відзив, в якому він посилається на те, що з відеозапису не можливо було встановити факт, що саме позивачем було порушено п.8.4 Правил дорожнього руху.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Вимогами ст. 289 КУпАП визначено, зокрема, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Позовну заяву про оскарження позивачем постанови про накладення адміністративного стягнення подано до суду у вище визначений строк.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.19 КАС України спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень ( нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності відносяться до компетенції адміністративного суду. При здійсненні функції контролю за дотриманням законодавства суб`єкт владних повноважень ( у даному випадку - це органи Департаменту поліції) приймає рішення про накладання адміністративного стягнення.

Як встановлено судом, 20.03.2019 року інспектором 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Нічиком Сергієм Івановичем було винесено постанову серії ЕАВ № 100245 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у розмірі 255 гривень за ч. 1 ст. 122 КУпАП, в якій зазначено, що він керуючи транспортним засобом CHEVROLET LACETTI, державний номерний знак НОМЕР_1 20.03.2019 року, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив, чим порушив вимоги п. 8.4.в. ПДР.

Положеннями ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

У відповідності до п. 8.1 Правил дорожнього руху України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів а також регулювальника.

Розділом 33 ПДР, зокрема у підрозділі 3 закріплено такий заборонний дорожній знак, як знак 3.34 «Зупинку заборонено».

За змістом п.8.4. в розділу 8 ПДР дорожні знаки поділяються на такі групи, як заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

В межах дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

У відповідності до п.1.10 ПДР зупинка - це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Зона дії знаку 3.34 поширюється - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Дія знаку 3.34 поширюється лише на той бік дороги, на якому вони встановлені (підрозділ 3 Розділу 33).

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Статтею 245 КУпАП встановлено те, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

При винесені постанови відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право зокрема: знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця галузі права, який за законом має право надання правової допомоги особисто чи за дорученням. Відповідно до положень КУпАП, Закону України «Про дорожній рух», у разі порушення Правил дорожнього руху України, водій повинен бути зупинений, постанову складено на місці, а у випадку незгоди з порушенням повинен бути складений протокол, у порядку передбаченому ст. 256 КУпАП, із зазначенням відомостей про особу, що скоїла правопорушення, пояснень цієї особи та роз`ясненням її права на правову допомогу та на право оскарження даної постанови.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтуються висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Приймаючи рішення про накладення адміністративного стягнення за вчинення позивачем правопорушення, відповідач, як посадова особа вважав доведеними обставини вчинення даного правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 та абзацу 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Крім того, в судовому засіданні було оглянуто «cd-диск», який було додано відповідачем до його відзиву на позовну заяву. На вказаному диску міститься три відеофайли, на одному з яких зафіксований факт зупинки транспортного засобу. Однак, з цього відеофайлу не можливо однозначно ідентифікувати транспортний засіб, водій якого здійснив зупинку, оскільки марку транспортного засобу та номерний знак не можливо встановити. Після того, як невстановлений транспортний засіб почав рух після зупинки, він на деякий час вийшов з відеозйомки, оскільки інший транспортний засіб проїхав з ввімкненим світлом фар з відповідним маневром руху, який собою закрив не деякий час з поля зору транспортний засіб, який здійснював зупинку.

Інші два відеофайли також були оглянуті судом, та вони підтверджують факт роз`яснення позивачу його прав відповідачем, та йому відповідачем було надано можливість скористатись правовою допомогою, і тому посилання позивача у позові про порушення його прав не знаходять свого об`єктивного підтвердження.

Згідно ч. 1, 2 та 3 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами по справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показанням технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм, стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, по зазначеним обставинам суд прийшов до висновку, що не можливо вагомо вважати те, що саме той транспортний засіб, який на зазначеному відеозапису здійснював зупинку в забороненому місці, був в подальшому зупинений працівниками поліції, і тому цей доказ не приймається судом як належний.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів, які вказували б на вчинення саме ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 3 ст. 9 КАС України визначено те, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 та ч 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанова серії ЕАВ № 100245 від 20.03.2019 р. не підтверджена жодним належним доказом, та складена з порушенням норм КУпАП, і тому вона підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративне судочинство спрямоване на зміцнення законності, правопорядку та попередження правопорушень, а також сприяє активному та ініціативному виявленню порушень прав, свобод та інтересів осіб з боку влади та поновлення цих прав чи запобігання їх порушенню, а тому суди адміністративної юрисдикції повинні захищати такі права фізичних і юридичних осіб (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Цієї думки дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року справі №826/1216/16.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Цієї ж думки дійшов Верховний Суд у рішенні по справі №569/17904/17 від 01 жовтня 2018 року, яке суд приймає до уваги з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги № 22/03-19 від 22.03.2019 року з адвокатом Александровою Тетяною Василівною, а також додаток до нього за № 1 з позначкою «Ставки для розрахунку гонорару адвоката», яким погодили ставки для розрахунку гонорару адвоката (а.с. 22-25).

В матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі наданих адвокатом позивачу послуг, з розрахунком погодинної вартості, що на думку суду, є порушенням норм права.

Надана позивачем ксерокопія довідки, яка складена адвокатом Александровою Т.В. від 03.04.2019 року про отримання від ОСОБА_1 гонорару в сумі 2350,00 грн. за надання правової допомоги по договору №22/03-19 від 22.03.2019 року про надання правової допомоги, не містить підпису ОСОБА_1 (а.с.20).

Крім того, з вказаної довідки не можливо встановити який вид правової допомоги було надано ОСОБА_1 .

Разом з цим, до справи додано Акт № 1 до договору про надання правової допомоги №22/03-19 від 22.03.2019 року, згідно якого адвокат надав, а клієнт отримав без зауважень правову допомогу, а саме: вивчив постанову серії ЕАВ № 100245 від 20.03.2019 року та надав усну консультацію з питання оскарження її до суду сума гонорару складає 350,00 грн.; склав адміністративний позов сума гонорару складає 1000,00 грн.; склав заяву про збільшення позовних вимог сума гонорару складає 500,00 грн.; слав заяву про виклик свідка сума гонорару складає 500,00 грн.; загальна сума гонорару становить 2350,00 грн., що підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Александровою Т.В.

В зазначеному акті відсутні дати надання таких послуг, зазначення погодинної вартості послуг.

Позивачем не доведені факт оплати наданих адвокатом послуг, оскільки відсутні квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек, а також кошторис до договору із визначенням вартості послуг за годину та встановлення тривалості їх надання, та розмір витрат на оплату послуг адвоката, є не співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, оскільки не містять зазначення часу та почасової оплати, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт, ціна позову (штраф в розмірі 255 гривень) та скасування постанови на зазначену суму, саме значення справи для сторони не є співмірним розміру витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2350,00 гривень.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Таким чином, факт здійснення оплати позивачем, наданої йому правової допомоги, не підтверджений належними доказами.

Суд, вивчив докази на надання правничої допомоги та надав оцінку нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду та Європейського Суду і вважає недоведеними вимоги позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.241-246 КАС України, ст.ст. 9, 222, 245, 251, 256, 258, 268, 287-289 КУпАП, суд

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенанта поліції Нічика Сергія Івановича, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ЕАВ № 100245 від 20.03.2019 р. по справі про адміністративне правопорушення, складену інспектором 2 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Нічиком Сергієм Івановичем відносно ОСОБА_1 про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В задоволенні іншої частини уточнених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України, а також прийняття рішення у письмовому провадженні зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя