Справа № 160/3615/19
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2019 року Справа № 160/3615/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Н.В.
за участі секретаря судового засіданняТрошиної А.С.
представника позивача представника відповідача Орел В.Ю. Атрошенко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Капарол Дніпро" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення,-
Товариство з обмеженою відповідальністю «Капарол Дніпро» (далі позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просило:
- стягнути судові витрати.
Ухвалою суду від 26 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами загального позовного провадження.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
22 травня 2019 року представником відповідача надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що ТОВ «Капарол Дніпро» не визначило на не відобразило фінансовий дохід від дисконтування кредиторської заборгованості в момент виникнення заборгованості в загальному розмірі 22 473 100,00 грн. за 2017 рік та не здійснювало амортизацію дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу на загальну суму 3 745 617,00 грн. Відносно заниження позивачем єдиного внеску, то перевіркою авансових звітів встановлено відшкодування витрат директору підприємства ОСОБА_1 на харчування в ресторанних закладах в 2018 році на суму 19 946,84 грн., що вважається додатковим благом найманого працівника. Компенсація ж представницьких витрат відноситься до структури заробітної плати, а саме «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати». Щодо нарахування ТОВ «Капарол Дніпро» пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД, то перевіркою було встановлено, що граничний термін отримання товару по операції (передплата за товар) від 27.11.2017 року в сумі 149 000,00 євро настає 26.05.2018 року, товар надійшов 20.06.2018 року. При цьому, висновком Мінекономрозвитку України від 22.06.2018 року № 405 строк розрахунків по даній операції продовжено з 14.06.2018 року по 22.06.2018 року, тобто вже після граничного терміну отримання товару, а відповідно наявність висновку Мінекономрозвитку України не спростовує факту порушення позивачем термінів розрахунків у сфері ЗЕД.
23 травня 2019 року позивачем було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи.
У судовому засіданні, 23.05.2019 року, заслухавши думку сторін відносно заявленого клопотання, усною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні останнього.
11 червня 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій підтримано аналогічну правову позицію викладену в позовній заяві та зазначено, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними, такими, що не підкріплені жодними належними доказами та взагалі не відповідають нормам чинного законодавства. Також до відповіді на відзив серед інших документів було додано висновок Дніпропетровського НДІСЕ №2544/2545-19 від 07.06.2019 року за результатами проведення комісійної економічної експертизи № 2544/2545-19 за листом ТОВ "Капарол Дніпро" від 28.05.2019 року.
13 червня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу № 160/3615/19 до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, що міститься в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити, оскільки рішення відповідача прийняті правомірно.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.10 № 2755-VI (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 3 370 946 грн. у т.ч. за 2017 1 915 613 грн., за 1-3 кв. 2018 1 455 333 грн.;
- ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР (зі змінами та доповненнями), п. 3 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» 21.06.2018 № 2473-VIII при виконанні імпортного контракту від 20.11.2017 № PL-001/0711201, укладеного з RAFIZ STRYGNER I DYCZKOWSCYsp. Jawna (Польща), в частині несвоєчасної поставки товару в сумі 149 000,00 євро, за що на підставі ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР (зі змінами та доповненнями), п. 5 ст. 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» 21.06.2018 № 2473-VIII ТОВ «Капарол Дніпро» нараховується пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД;
- п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зі змінами та доповненнями, а саме: занижено єдиний внесок в сумі 4 388,3 грн.
Правомірність винесення даних податкових повідомлень-рішень та рішень ГУ ДФС у Дніпропетровській області є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).
Підпунктом 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, встановлено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.
Підпунктом 133.1.1 п. 133.1 ст. 133 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку на прибуток підприємств є суб`єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті.
У відповідності до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п. 135.1. ст. 135 ПК України).
Відповідо до пункту 1.1 договору позики від 20.11.2008 року б/н, укладеного між Компанією Deutsche Amphibolin-Werkvevon Murjahn Stiftung & CoKG (ФРН) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капарол Дніпро», в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор зобов`язується надати позичальнику позику, а останній зобов`язується використати позику за цільовим призначенням та повернути позику в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що позикою за цим договором є грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 євро центів.
Договором не передбачено погашення позики в сумі іншій, ніж була видана.
Згідно з пунктом 2.3 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 6 % річних від суми позики.
Відповідно до пункту 5.6 договору, позичальник щомісячно нараховує кредитору проценти за користування позикою. Проценти нараховуються на фактично отриману та неповернену суму позики.
Пунктом 5.7 договору визначено, що проценти за користування позикою перераховуються кредитору щорічно в останню декаду грудня за відповідний календарний рік.
При цьому, повернення фактично отриманої суми позики здійснюється не пізніше 31.12.2011 року. Позика (її частина) повертається позичальником шляхом банківського переказу відповідних валютних коштів на рахунок кредитора (пункти 5.1-5.2 договору).
Вимогами пункту 8.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його реєстрації в Національному банку України (його регіональному відділенні) і діє до повного виконання Сторонами своїх обов`язків по договору.
Відповідно до додаткової угоди № 2 від 30.07.2013 року (додається) по всьому тексту всіх розділів договору позики б/н від 20.11.2008 року, додаткових угод та додатків до нього, слова «Компанія «Дойче Амфіболін-Верке ОСОБА_2 Рберт Мурян Штіфтунг & Ко КГ», що зазначена в договорі у відповідних відмінках, замінити словами «Компанія DAW SE» надалі за текстом «кредитор» у відповідних відмінках.
В подальшому, на підставі додаткової угоди № 1 від 15.12.2011 року (додається) пункт 4.2 договору викладено в наступній редакції «строк повернення позики (кінцева дата): 31 грудня 2014 року», та на підставі додаткової угоди б/н від 15.12.2015 року (додається) пункт 4.2 договору викладено в наступній редакції «строк повернення позики (кінцева дата): 31 грудня 2017 року».
30.11.2017 року між Компанією DAW SE (ФРН) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капарол Дніпро» укладено додаткову угоду б/н (додається), якою строк повернення позики продовжено до 31 грудня 2022 року.
З висновків акта перевірки вбачається, що контролюючий орган кваліфікував наявну кредиторську заборгованість за договором позики як «довгострокові зобов`язання» та здійснив дисконтування такої заборгованості, шляхом вирахування різниці (дисконту) між майбутньою та теперішньою вартістю зобов`язання із застосуванням П(С)БО 11 «Зобов`язання».
Для аргументації своєї позиції відповідач, серед іншого, використав Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові інструменти» (далі - П(С)БО 13), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.11.2001 року № 559, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.12.2001 року за № 1050/6241, який визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.
Згідно визначених понять у пункті 4 П(С)БО 1 фінансовий актив це фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.
Отже, видана позика - це фінансовий актив, оскільки є контрактним правом для отримання коштів у майбутньому, а отримана позика - це фінансове зобов`язання, оскільки його погашення призведе до майбутньої виплати коштів.
Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).
Пункт 30 П(С)БО 13 визначено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю.
Пункт 31 П(С)БО 13 визначено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.
З огляду на викладене, порядок оцінки фінансових інструментів у вигляді фінансових зобов`язань та відображення її результатів в бухгалтерському обліку визначено у П( ОСОБА_3 )БО 13 «Фінансові інструменти», а саме: на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюють за амортизованою собівартістю.
При цьому, П(С)БО 13 «Фінансові інструменти» не містить визначення амортизованої собівартості фінансового зобов`язання або посилань на встановлення такої в інших нормативно-правових актах та не розглядає методику довгострокових фінансових зобов`язань.
Також, слід зазначити, що відповідно до пп. 3.1 п. 3 П(С)БО 13 норми Положення (стандарту) 13 не поширюються на фінансові інвестиції в асоційовані, спільні та дочірні підприємства.
Відповідно до п. 4 наказу Міністерства фінансів України № 303 від 18.06.2001 року «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 23 «Розкриття інформації щодо пов`язаних сторін» (далі П(С)БО 23) асоційоване підприємство підприємство, на яке інвестор має суттєвий вплив і яке не є дочірнім або спільним підприємством інвестора.
Частиною 1 статті 126 Господарського кодексу України також закріплено визначення асоційованого підприємства (господарські організації) це група суб`єктів господарювання юридичних осіб, пов`язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному капіталі та/або управлінні.
Згідно пояснень представника позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Капарол Дніпро» отримало позику від DAW SE (Німеччина), яке є інвестором, що суттєво впливає на управління ТОВ «Капарол Дніпро». Власники Компанії DAW SE (Німеччина) в особі доктора Клауса Мур`яна та доктора Ральфа Мур`яна є кінцевими бенефіціарними власниками «Капарол Дніпро», окрім іншого, Компанія DAW SE є засновником ТОВ «Капарол Дніпро», яке володіє 99,999% голосів у ТОВ «Капарол Дніпро». Отже, ТОВ «Капарол Дніпро» є асоційованим підприємтвом Компанії DAW SE (Німеччина), а тому норми Положення (стандарту) 13 не поширюються на фінансові інвестиції у вигляді позики в асоційоване підприємство, яким є ТОВ «Капарол Дніпро».
Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 12 «Фінансові інвестиції» (далі П(С)БО 12), затверджене наказом Міністерства фінансів України 17.05.2000 року № 284/4505, визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інвестиції, операції із спільної діяльності та її розкриття у фінансовій звітності (пункт 1).
Пункт 3 П(С)БО 1 визначає терміни, що наведені в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку:
Амортизована собівартість фінансової інвестиції - собівартість фінансової інвестиції з урахуванням часткового її списання внаслідок зменшення корисності, яка збільшена (зменшена) на суму накопиченої амортизації дисконту (премії).
Ефективна ставка відсотка - ставка відсотка, що визначається діленням суми річного відсотка та дисконту (або різниці річного відсотка та премії) на середню величину собівартості інвестиції (або зобов`язання) та вартості її погашення.
Метод ефективної ставки відсотка - метод нарахування амортизації дисконту або премії, за яким сума амортизації визначається як різниця між доходом за фіксованою ставкою відсотка і добутком ефективної ставки та амортизованої вартості на початок періоду, за який нараховується відсоток.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що оскільки ТОВ «Капарол Дніпро» за договором позики з Компанією DAW SE не мало дисконту, ніяких додаткових платежів та комісій, то відсоткова ставка у 6% річних є ефективною ставкою відсотка для фінансового інструменту у вигляді позики в розмірі 1 500 000,00 євро, отриманої позивачем.
Також, слід зазначити, що відповідно до пунктів 4, 5, 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання» (далі П(С)БО 11), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року № 20, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 року за № 85/4306, яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності, з метою бухгалтерського обліку зобов`язання поділяються на довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.
Так, П(С)БО 11 закріплює наступні визначення, зокрема: довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями.
Поточні зобов`язання - зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.
Теперішня вартість дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде необхідна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
За змістом пунктів 7, 8 і 10 П(С)БО 11 до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення.
Зобов`язання на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.
Довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.
Поряд з цим, пунктами 11 і 12 П(С)БО 11 визначено, що поточні зобов`язання включають: короткострокові кредити банків; поточну кредиторську заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями, за товари, роботи, послуги, за розрахунками з бюджетом, у тому числі з податку на прибуток, за розрахунками зі страхування, за розрахунками з оплати праці, за розрахунками з учасниками, за розрахунками із внутрішніх розрахунків; короткострокові векселі видані; поточні забезпечення; інші поточні зобов`язання.
Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення.
З аналізу наведених положень П(С)БО 11 можна дійти висновку, що зобов`язання, які виникли на підставі договору позики від 20.11.2008 року б/н, за своєю суттю відносяться до довгострокових зобов`язань. Такі зобов`язання в бухгалтерському обліку платника відображаються за теперішньою вартістю, а не за сумою погашення.
При цьому, для погашення зобов`язання за позикою позивач повинен сплатити кредитору відповідно до умов договору суму основного боргу і нараховані відсотки.
При цьому, законодавчо не встановлена формула, яка використана відповідачем для обчислення теперішньої вартості позики. Поряд з цим, з висновків Акту перевірки вбачається, що ГУ ДФС у Дніпропетровській області при визначенні теперішньої вартості заборгованості по позиці застосовано формулу для одноразового платежу в кінці строку, без урахування необхідності погашення також відсотків за позикою.
За умовами договору позики сума відсотків, що мають бути сплачені (вже частково сплачені за 2017-2018 роки) TOB «Капарол Дніпро», становить 457 500,00 євро, отже теперішня вартість позики на всі звітні дати є більшою, ніж її балансова вартість у розмірі 1 500 000,00 євро і становить 1 578 387,26 євро, оскільки дисконтована вартість грошових потоків від кредиту, отриманого TOB «Капарол Дніпро» із застосуванням методу ефективного відсотка становить 1 120 887,26 євро (розрахована за формулою вище (1 500 000 х 1/(1 + 0,06)5), де 5 це кількість років).
В свою чергу за 5 років (з 30.11.2017 року по 31.12.2022 року) теперішня вартість позики становитиме 1 578 387,26 євро (1 120 887,26 грн. + 457 500,00 євро), що є більше від її балансової вартості у розмірі 1 500 000,00 євро.
Пунктом Б5.1.1 Додатка Б до Міжнародного стандарту фінансової звітності 9 «Фінансові інструменти» (далі по тексту - МСФЗ 9) визначено, що для оцінки справедливої вартості позики, виданої на неринкових умовах, необхідно продисконтувати всі майбутні грошові надходження по такій позиції за переважаючою ринковою ставкою відсотка для аналогічного інструмента з аналогічним кредитним рейтингом.
Під аналогічним інструментом розуміється кредит або позика з аналогічним терміном, валютою, типом відсоткової ставки, схемою руху грошових коштів, наявністю застави і базою для нарахування відсотків.
Справедлива вартість виданої позики дорівнюватиме величині усіх майбутніх грошових потоків, дисконтованих за ринковою ставкою відсотка на подібний інструмент (подібний за валютою, строками, типом ставки відсотка та іншими ознаками). Різниця між сумою позики та її справедливою вартістю є витратами. Водночас, в процесі амортизації фінансового активу визнаються фінансові доходи (пункт 5.7.2 МСФЗ 9).
Згідно з параграфом К384 Додатка В до МСФЗ 9, грошові потоки, пов`язані з короткостроковою дебіторською заборгованістю, не дисконтують, якщо вплив дисконтування є несуттєвим.
Отже, якщо поворотна фінансова допомога є короткостроковою (якщо її буде повернуто протягом 12 місяців), то Позикодавець може не дисконтувати грошові потоки. Якщо ж поворотна допомога є довгостроковою, то необхідно провести дисконтування грошових потоків, суму дисконту віднести на витрати, а в подальшому визнавати фінансові доходи в процесі амортизації такого дисконту.
Разом з тим, пунктом 5.4.2 МСФЗ 9 визначено, що кращим свідченням справедливої вартості є ціни котирування на активному ринку. Якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Мета застосування методу оцінювання - встановити, якою буде ціна операції на дату оцінки в обміну між незалежними сторонами, виходячи з звичайних міркувань бізнесу. Методи оцінювання охоплюють застосування останніх ринкових операцій між обізнаними, зацікавленими та незалежними сторонами, якщо вони доступні; посилання на поточну справедливу вартість іншого інструмента, який в основному є подібним; аналіз дисконтованих грошових потоків та моделі опціонного ціноутворення. Якщо є метод оцінювання, який звичайно використовують учасники ринку для визначення ціни інструмента, і доведено, що він надає достовірні попередні оцінки цін, отриманих у фактичних ринкових операціях, то суб`єкт господарювання застосовує цей метод. В обраному методі оцінювання максимально використовуються ринкові показники та інформація та якомога менше спираються на дані, специфічні для суб`єкта господарювання. Він поєднує всі чинники, які учасники ринку розглядали би при встановленні ціни, і він узгоджується з прийнятими економічними методологіями ціноутворення щодо фінансових інструментів. Періодично суб`єкт господарювання обстежує метод оцінювання та перевіряє його на достовірність, застосовуючи ціни будь-яких поточних ринкових операцій з таким самим інструментом (тобто без змінювання та перепакування), які спостерігаються, або на основі інших доступних ринкових даних, які спостерігаються.
Пунктом Б5.4.3 МСФЗ 9 визначено, що фінансовий інструмент вважається котируваним на активному ринку, якщо ціни котирування легко і регулярно доступні (за допомогою біржі, дилера, брокера, промислової групи, служби інформації про ціни або регулівного органу) та відображають фактичні й регулярно здійснювані ринкові операції між незалежними сторонами. Справедлива вартість визначається як ціна, узгоджена між зацікавленим покупцем та зацікавленим продавцем в операції незалежних сторін. Мета визначення справедливої вартості для фінансового інструмента, який відкрито купується та продається на активному ринку - отримати ціну, за якою відбулась би операція з цим інструментом (тобто без модифікації або перепакування інструмента) на кінець звітного періоду на найсприятливішому активному ринку, до якого суб`єкт господарювання має безпосередній доступ.
Згідно з п. Б5.4.6 МСФЗ 9 якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Цей метод базується на застосуванні останніх ринкових операцій між обізнаними, зацікавленими та незалежними сторонами (якщо вони доступні), посиланні на поточну справедливу вартість іншого інструмента, який є практично таким самим, аналізі дисконтованих грошових потоків та моделі опціонного ціноутворення. Якщо є метод оцінювання, який зазвичай використовують учасники ринку для визначення ціни інструмента, і доведено, що він надає достовірні оцінки цін, отриманих у фактичних ринкових операціях, то суб`єкт господарювання застосовує цей метод.
Отже, відповідно до п. 29 П(С)БО 13, позичальник повинен первісно оцінити фінансові зобов`язання (позику) та відобразити її в обліку за фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості зобов`язань (суми позики) і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням фінансового інструмента.
В пункті 31 П(С)БО 13 зазначено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.
Виходячи з положень МСФЗ, перед тим, як оцінювати грошові потоки платник податків сам має право визначити за якою методикою їх оцінювати: за ціною котирування ціни на активному ринку чи, застосовуючи метод оцінювання, у разі відсутності активного ринку.
Слід зазначити, що національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку, а також органами, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності, не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування.
Таким чином, у випадку TOB «Капарол Дніпро» позику було отримано на ринкових умовах, іншого не було доведено контролюючим органом під час судового розгляду справи, а тому при отриманні позики на ринкових умовах дисконтування втрачає будь-який сенс, оскільки нараховані відсотки нівелюють будь-які додаткові економічні вигоди від отримання позики, відмінні від її безпосереднього використання в господарській діяльності. Тобто, про необхідність визнання доходу можна говорити тільки у разі отримання позики не на ринкових умовах, коли ставка процентів значно нижча від ринкової, відтак позивач не мав визнавати будь-які доходи при отриманні процентної позики від нерезидента з ринковою ставкою відсотка у 2017-2022 роках.
Також, під час судового розгляду справи відповідачем не було належним чином обґрунтовано розрахунок амортизації дисконту, який наведений в Акті перевірки.
Слід зазначити, що теперішня вартість позики на всі звітні дати є більшою, ніж її балансова вартість у розмірі 1 500 000,00 євро із врахуванням відсотків, які підприємство має сплатити за користування цією позикою. Водночас, на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю.
З огляду на викладене, слід зазначити, що висновки Акту перевірки про порушення TOB «Кпарол Дніпро» норм п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму заборгованості у сумі 3 370 946,00 грн. за договором від 20.11.2008 року б/н не підтвердженні відповідачем в ході судового розгляду справи, а отже висновки такого акту є безпідставними та необґрунтованими.
Більш того, такі висновки контролюючого органу спростовуються висновком експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи № 2544/2545-19 від 07.06.2019 року.
Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі Закон № 185/94-BP) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.
Положеннями статті 4 Закону № 185/94-BP встановлено, що порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).
Згідно із частиною 1 статті 6 Закону № 185/94-BP строки, зазначені у статтях 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, можуть бути продовжені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, у разі виконання резидентами операцій за договорами виробничої кооперації, консигнації, комплексного будівництва, тендерної поставки, гарантійного обслуговування, поставки складних технічних виробів і товарів спеціального призначення.
Судом встановлено, що між компанією RAFIZ (продавець) та ТОВ «Капарол Дніпро» (покупець) укладено контракт № PL-001/07112017 від 20.11.2017 року на покупку технологічної лінії з виробництва сухих будівельних сумішей продуктивністю 10-12т/год 1 комплект.
Відповідно до п. 4.2 Контракту ТОВ «Капарол Дніпро» 27.11.2017 року здійснило попередню оплату в розмірі 65% - 149 500 євро.
Кінцевою датою розрахунків за Контрактом було 26.05.2018 року.
Однак, товар за контрактом № PL-001/07112017 від 20.11.2017 року надійшов 20.06.2018 року, тобто з порушенням терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності
Разом з тим, згідно висновку Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22.06.2018 року № 4102-09/405 ТОВ «Капарол Дніпро» продовжено строки розрахунків за зовнішньоекономічною операцією з 14.06.2018 року до 22.06.2018 року.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що висновок про продовження строків в порядку ст. 6 Закону № 185/94-BP може бути виданий за зверненням резидента як в межах строку передбаченого статтею 2 зазначеного Закону, так і після його закінчення. В той же час санкції передбачені статтею 4 Закону підлягають застосуванню при перевищенні строку розрахунку лише у разі відсутності рішення про його продовження.
Висновок Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо продовження строків розрахунків за імпортною зовнішньоекономічною операцією індивідуальний правовий акт, виданий для збільшення встановлених законодавством строків розрахунків, який усуває відповідальність за правопорушення, скоєне у минулому, а тому - має зворотну силу в часі. Тобто, такий висновок Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, який виданий вже після перевищення законодавчо встановленого строку розрахунків ретроспективно звільняє від відповідальності у вигляді сплати пені.
Таке правозастосування узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.12.2018 року у справі № 813/6485/14.
Таким чином, відповідальність позивача за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД настає лише за встановлене порушення строку з 22.06.2018 року, тобто після закінчення дії рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про продовження строків розрахунків.
Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) врегульовано умови та порядок нарахування і сплати єдиного внеску.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закон № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI базою для нарахування єдиного внеску для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичний осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання) послуг за цивільно-правовими договорами.
Статтею 9 Закону № 2464-VI врегульовано порядок обчислення єдиного внеску.
Так, єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення єдиного внеску із сум, виражених в іноземній валюті (крім випадків сплати єдиного внеску в іноземній валюті, передбачених абзацами другим - четвертим частини п`ятої цієї статті), здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, установленим Національним банком України на день обчислення єдиного внеску.
Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Так, судом встановлено, що позивачем були оформлені авансові звіти: № 42 від 21.05.2018 року; № 37 від 05.05.2018 року; № 64 від 20.07.2018 року; № 72 від 22.08.2018 року; № 71 від 22.08.2018 року.
Відносно авансового звіту № 42 від 21.05.2018 року на суму 4 566,50 грн., слід зазначити, що останній було надано на підтвердження витрат, пов`язаних з витратами на харчування співробітників ТОВ «Капарол Дніпро», які приймали участь у спортивному заході, а саме: «Interpipe Dnipro Half Marathon», який відбувся 20.05.2018 року.
В зазначеному марафоні прийняли участь:
- ОСОБА_4 інженер-лаборант;
- ОСОБА_5 лаборант;
- ОСОБА_6 інженер з охорони праці та навколишнього природного середовища;
- Піпа Володимир директор;
- Марко Тетяна серкретар перекладач;
- Сіленко Євгенія головний технолог;
На підтвердження участі зазначених осіб у спортивному заході надано: платіжні доручення, спільне фото, фіскальний чек та реєстраційні документи закладу, де відбувалось харчування.
Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року № 1170 затверджено перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнобов`язкове державне соціальне страхування.
Так, зокрема, п. 4 розділу ІІ Постанови № 1170 визначено витрати на харчування учасників спортивних заходів, у тому числі суддів, на час перебування на спортивних змаганнях та навчально-тренувальних зборах у межах установлених норм.
З огляду на викладене, слід дійти висновку, що витрати по авансову звіту № 42 від 21.05.2018 року на суму 4 566,50 грн., що було надано на підтвердження витрат, пов`язаних з витратами, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців та на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Що стосується авансових звітів № 37 від 05.05.2018 року; № 64 від 20.07.2018 року; № 72 від 22.08.2018 року; № 71 від 22.08.2018 року, то вони надані на підтвердження представницьких витрат про що свідчать: фіскальні чеки, реєстраційні документи закладів, де відбувалось харчування, накази про проведення представницьких заходів та кошториси.
Як вже зазначалось, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI визначено, що базою для нарахування єдиного внеску для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
В свою чергу нормативним документом, який визначає складові фонду оплати праці при нарахуванні єдиного внеску до Пенсійного фонду є Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року № 5 та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5).
Пункт 2.3 Інструкції № 5 закріплює вичерпний перелік інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які є складовими фонду оплати праці і, відповідно на які, нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Звертаємо увагу на той факт, що компенсація представницьких виплат не входить до вичерпного переліку пункту 2.3 Інструкції № 5, не містить серед заохочувальних та компенсаційних виплат представницькі виплати, а отже зазначені витрати не визначені Інструкцією № 5 як складові фонду оплати праці.
Таким чином, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на виплати, пов`язані з компенсацією представницьких витрат, не нараховується та не утримується.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийняття рішень, що були предметом судового розгляду.
Згідно ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.
Так, частинами 1 та 2 ст. 16 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
З метою отримання професійної правничої допомоги позивачем було укладено з адвокатом Орлом В.Ю. угоду про надання правової (правничої) допомоги № 02/05/19 від 02.05.2019 року.
Вказаною угодою визначено, що за участь у кожному судовому засіданні (зокрема, участю у судовому засіданні по справі вважатиметься прибуття адвоката Орлова В.Ю. у суд для участі в засіданні, навіть, в разі якщо засідання з причин, що не залежить від волі адвоката ОСОБА_7 В ОСОБА_8 не відбулося) у справі № 160/3615/19: 5 000,00 грн. за 1 (одне/кожне) судове засідання у справі № 160/3615/19.
Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження здійснення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правової допомоги, позивачем надано до суду: угоду про надання правової (правничої) допомоги № 02/05/19 від 02.05.2019 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2465 від 19.03.2012 року; платіжні доручення № 1076 від 27.05.2019 року на суму 5 000,00 грн.; № 1228 від 06.06.2019 року на суму 5 000,00 грн.; № 1791 від 01.08.2019 року на суму 5 000,00 грн.; № 1565 від 11.07.2019 року на суму 5 000,00 грн. призначення платежу: перераховується за надання правової допомоги зг. угоди № 02/05/19 від 02.05.2019 року; акти приймання-передачі наданих послуг до угоди про надання правової допомоги 02/05/19 від 02.05.2019 року від 09.07.2019 року та від 01.08.2019 року.
Завірені копії вищезазначених документів долучені до матеріалів справи.
Зважаючи на викладені обставини вимога щодо відшкодування понесених витрат на правничу допомогу адвоката також підлягає задоволенню, оскільки заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме з розглядом справи в суді та є співмірними по відношенню до складності справи, а розмір заявлених витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, що не спростовано представником відповідача під час судового розгляду справи.
Також, частинами 5-7 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.
До матеріалів справи позивачем надано Договір про надання послуг № 2544/2545-19 від 04.06.2019 року, за умовами якого Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України зобов`язується за завданням ТОВ "Капарол Дніпро" надати послуги з проведення судової економічної експертизи. Акт здачі-приймання висновку експертів (експертного дослідження) № 2544/2545-19 від 07.06.2019 року, платіжне доручення № 1227 від 06.06.2019 року на суму 54 259,20 грн. Інших документально підтверджених судових витрат, як і клопотань відносно недотримання вимог щодо співмірності витрат, матеріали справи не містять.
Приймаючи до уваги задоволення позову в повному обсязі, суд вважає за необхідне присудити здійснені позивачем судові витрати пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 54 259,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 19 210, 00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 511 від 29.03.2019 року.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 19 210, 00 грн. підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 132, 137, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Капарол Дніпро" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 29 серпня 2019 року.

Суддя Н.В. Боженко