Справа № 640/1106/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2019 року № 640/1106/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, в якому просить

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві обчислити та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини його пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період з 01.11.2006 по дату виплати основної пенсійної заборгованості, а саме, по 24.09.2018 та за період з 01.01.2016 по дату виплати пенсійної заборгованості за 2016 рік, а саме, по 06.02.2017, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві обчислити та виплатити ОСОБА_1 компенсацію у розмірі трьох відсотків річних за порушення строку перерахування коштів пенсійної заборгованості за постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247 про їх стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за період з дати отримання доручення на виплату ОСОБА_1 основної пенсійної заборгованості по дату перерахування (виплати) ОСОБА_1 означених коштів, тобто, з 06.01.2016 по 24.09.2018, відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до Закону України "Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою пенсії на підставі рішення суду, оскільки тривале не нарахування пенсії за минулі періоди сталося з вини відповідача.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не має права здійснювати компенсації будь-яких витрат, які понесені сторонами у справі, оскільки дані витрати не передбачені ні бюджетом організації, ні законодавством України.

Представником Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві до суду надано відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову на підставі того, що позивачем не дотримано процедури звернення за нарахуванням компенсації, встановленої Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.08.2012, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести, починаючи з 01.11.2006, перерахунок пенсії ОСОБА_1 у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнена з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-Х1І з урахуванням розміру грошового забезпечення позивача за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи розміри всіх його складових частин, а також здійснити виплату пенсійної заборгованості позивачу (різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумами пенсії за період з 01.11.2006 до дати здійснення перерахунку).

В подальшому позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з заявою про роз`яснення вищевказаної постанови, та ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2012 задовольнив частково заяву ОСОБА_1 , в якій роз`яснив, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язане провести перерахунок пенсії позивача відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", виходячи з розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, встановлених законодавством, що перелічені у грошовому атестаті СБ № О11481.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві 17.10.2012 нарахувало заборгованість позивачу у сумі 12 380,04 грн. за період з 01.11.2006 по 22.07.2011 та з липня 2011 року повернулось до нарахування попередньої суми пенсії позивача.

Вважаючи такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними, позивач звернувся із позовною заявою до Святошинського районного суду міста Києва. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 31.10.2013 у справі № 759/12453/13-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у зменшенні розміру пенсії ОСОБА_1 з липня 2011 року, що полягали у припиненні врахування з липня 2011 року постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 у справі № 10/247 при обчисленні пенсії, у застосуванні з липня 2011 року при обчисленні пенсії ОСОБА_1 положень Законів України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві продовжувати враховувати з липня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 у справі № 10/247 і продовжувати з липня 2011 року обчислювати пенсію ОСОБА_1 з його грошового забезпечення за останньою перед звільненням штатною посадою, з урахуванням всіх основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії згідно з його грошовим атестатом серії СБ № 011481. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 недоплачену з липня 2011 року суму пенсії.

Проте, всупереч вищевказаним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва та Святошинського районного суду міста Києва, Головне управління Пенсійного фонду у місті Києві не виконало їх, в зв`язку з чим позивач був змушений знову звернутись до Святошинського районного суду міста Києва з позовом.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 29.01.2014 у справі №759/18988/13-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в частині виключення премії у розмірі 5 935,71 грн. зі складу грошового забезпечення, з якого має здійснюватися нарахування пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.11.2006, за вислугу років за останньою штатною посадою перед звільненням з військової служби. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 за вислугу років за останньою штатною посадою перед звільненням з військової служби, починаючи з 01.11.2006, з урахуванням премії у розмірі 5 935,71 грн., яка входить до складу грошового забезпечення згідно із грошовим атестатом серії СБ №011481.

Київський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 15.05.2014 у справі № 759/18988/13-а задовольнив апеляційну скаргу відповідача 1, а постанову Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2014 в означеній справі скасував та відмовив позивачу в задоволенні позову.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 в справі К/800/29154/14 частково задоволено касаційну скаргу позивача, скасовані постанова Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2014 та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014, ухвалено нове рішення, відмовлено в задоволенні позову.

Проте, Вищий адміністративний суд України скасував обидва судових рішення, а саме, постанову Святошинського районного суду м. Києва та постанову Київського апеляційного адміністративного суду, вважаючи мотив відмови апеляційного суду неналежним, і навів свій мотив відмови - обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав. Вищий адміністративний суд України зазначив у своїй постанові, що дане питання не повинно вирішуватись у рамках окремого позову, оскільки постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у першій справі № 10/247 дане питання остаточно вирішено і позивач має право з даного питання звернутись до суду із заявою про запровадження судового контролю за виконанням судового рішення у порядку ст. 267 КАС України.

Враховуючи висновки постанови Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 в справі К/800/29154/14, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із заявою про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві - відповідачем на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі №10/247 в порядку ініціювання судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, який встановлений ст. 267 КАС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 визнано протиправною бездіяльність, вчинену Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, що полягає у невиконання, в частині перерахунку призначеної позивачу пенсії за вислугу років, постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247 з врахуванням ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2012 в означеній справі, а саме, не проведенні, починаючи з 01.11.2006, перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04.04.2006 № 3591-15 з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням в сумі 8745,66 грн., який враховує всі відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), в тому числі, щомісячні надбавки (доплати), встановлені особам, які мали право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і були залишені за їх згодою та в інтересах справи на службі, та премії в розмірах, установлених законодавством, що перелічені у грошовому атестаті СБ № 011481; визнано перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років здійснений Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247, за яким при обчисленні пенсії не врахований розмір грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням з військової служби в сумі 8745,66 грн., зазначеної в грошовому атестаті СБ № 011481, таким, що не відповідає змісту задоволених позовних вимог та встановленому судом порядку виконання судового рішення, в тому, невірним; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві на виконання в частині перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247 з врахуванням ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2012 в означеній справі провести, починаючи з 01.11.2006, перерахунок призначеної мені пенсії за вислугу років відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04.04.2006 № 3591-15, виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням в сумі 8745,66 грн., який враховує всі відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), в тому числі, щомісячні надбавки (доплати), встановлені особам, які мали право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і були залишені за їх згодою та в інтересах справи на службі, та премії в розмірах, установлених законодавством, що перелічені у грошовому атестаті СБ № 011481.

Листом від 15.04.2015 № 7836/12/В-316/2 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві на звернення позивача надало відповідь, що на виконання рішення суду ним проведений перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2006 та нараховані за період з 01.11.2006 по 30.04.2015 кошти пенсійної заборгованої в сумі 229 872,28 грн. Також, повідомлено, що в результаті означеного перерахунку за рішенням суду розмір пенсії позивача за вислугу років станом з врахуванням нарахованої індексації пенсії становить 6577,63 грн.

Проте, тривалий час, незважаючи на звернення позивача, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві заборгованість за судовими рішеннями позивачу не виплачувалась. Таким чином, загальна сума пенсійної заборгованості щомісяця зростала і за період з 01.11.2006 по 31.12.2015 склала 332 016,63 грн., що підтверджено листом відповідача 1 від 06.01.2016 № 229/12/В-316/12.

Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, виконавши судове рішення в частині проведення перерахунку пенсії позивача та нарахування пенсійної заборгованості за період з 01.11.2006 по 31.12.2015, тільки з 01.01.2017 розпочало виплату призначеної позивачу пенсії за вислугу років в повному розмірі, а 06.02.2017 виплатив ОСОБА_1 створену ним пенсійну заборгованість за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 в розмірі 33 709,55 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 р. № 440 затверджений "Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою". Як вбачається з листа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.01.2016 № В-345, згідно даних Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, 10.12.2015 даним органом виконавчої служби був прийнятий до обліку виконавчий лист № 10/247, виданий 29.08.2012 Окружним адміністративним судом міста Києва.

06 січня 2016 року Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві згідно акту № 12 приймання-передавання за 4 квартал 2015 року (перша черга) прийняв від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві пакет документів, а саме, вищезазначений виконавчий лист про стягнення коштів у сумі 332 016,63 грн. на користь ОСОБА_1 , який прийнято на облік для виконання.

Проте, як зазначає позивач, лише 24.09.2018 на підставі вищезгаданих судових рішень та на виконання виконавчого документу відповідно до платіжного доручення Державної казначейської служби України від 20.09.2018 № 298454 Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві ОСОБА_1 виплачено заборгованість по недоплаті пенсії за період з 01.11.2006 по 31.12.2015 в розмірі 332 016,63 грн.

Враховуючи, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві несвоєчасно виплачувалась пенсія позивачу, ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернувся із заявою до відповідача 1 про нарахування та виплату компенсації позивачу за несвоєчасну виплату пенсії.

Листом від 29.11.2018 № 122281/02 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що компенсація не буде сплачена, оскільки його заборгованість хоча і являла собою недоплачену позивачу суму пенсії, однак заборгованість ОСОБА_1 була виплачена одноразовою загальною сумою, тобто носить разовий характер, через що не підлягає компенсації.

Крім того, у вересні 2018 року позивач звертався до відповідача 2 щодо здійснення нарахування та виплати йому компенсації у розмірі трьох відсотків річних за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу відповідно до ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Однак, листом від 16.10.2018 № 14-08.10/2109-10948 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві відмовилось визнавати свою компетенцію з питання нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати посилаючись на Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, але погодилось виплатити компенсацію за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, посилаючись на п. 50 означеного Порядку, на підставі рішення або постанови суду.

Отже, вважаючи таку відмову відповідачів протиправною, а свої законні права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III та Порядком проведення компенсації громадянам трати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, прийнятим для реалізації зазначеного Закону та затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі по тексту - Порядок №159), компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа №336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17) .

Оскільки, нарахування та виплата позивачу пенсії за період з 01.11.2006 по 31.12.2015 відбулись в вересні 2018 року, отже належні позивачу з 2006 року кошти фактично виплачені лише в вересні 2018 року та несвоєчасне нарахування сум відбулось з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

З огляду на викладене, суд вбачає наявними підстави для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати пенсії у відповідності до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.11.2006 по 24.09.2018 та за період з 01.01.2016 по 06.02.2017.

Аналогічна правова позиція щодо виплати компенсації втрати частини доходу внаслідок несвоєчасної виплати пенсії у відповідності до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати» викладена в постанові Верховного Суду України у складі Касаційного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року по справі №727/7818/16-а (провадження №К/9901/45555/18).

Одночасно суд вважає безпідставним доводи представника відповідача, що компенсація позивачу втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати перерахованої пенсії підлягає стягненню з органів Державного казначейства з огляду на наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документі, визначених у Законі України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання, регламентовані Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI (далі по тексту - Закон України від 05 червня 2012 року №4901-VI).

Відповідно до частини 1 статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 4 зазначеної статті закріплено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 05 червня 2012 року №4901-VI цей Закон набирає чинності з 1 січня 2013 року.

В пункті 3 названого розділу передбачено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

З метою реалізації наведеного пункту Кабінет Міністрів України 03 вересня 2014 року прийняв постанову №440, якою затвердив Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі по тексту - Порядок №440).

Передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, тобто до головних управлінь Казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, здійснюється відповідальною особою на підставі акта приймання-передавання (додаток).

Акт приймання-передавання підписується відповідальною особою органу державної виконавчої служби та особою, визначеною керівником органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, та затверджується керівниками зазначених органів.

Тим часом, відповідно до пункту 20 Порядку №440 погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі по тексту - Порядок №845).

Пунктом 47 Порядку №845 передбачено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:

1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;

2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Згідно з пунктом 48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Пунктом 49 Порядку №845 також закріплено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Пунктом 50 Порядку №845 також передбачено, що за порушення встановленого законом строку перерахування коштів компенсація нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

У рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються:

назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав;

повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника;

дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу;

строк прострочення платежу;

реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання;

спосіб перерахування коштів стягувачу;

сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З метою реалізації Закону України від 05 червня 2012 року №4901-VI та Порядку №845 Державною казначейською службою України 19 квітня 2013 року видано наказ №63 «Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника та за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» (далі по тексту - Наказ №63).

Відповідно до зазначеного наказу, Головні управління Казначейства:

- у разі передачі органами державної виконавчої служби рішень відповідно до Порядку №440, організовують прийняття таких рішень, підписання та затвердження таких актів приймання - передачі;

- забезпечуються облік і зберігання судових рішень до настання їх черги виконання за бюджетною програмою КПКВ 350404 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою»;

- не раніше ніж за два місяці до настання черги для виконання судового рішення, супровідним листом направляють до Казначейства документи, що стосуються їх виконання за бюджетною програмою КПКВ 350404 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Отже, з наведених вище положень вбачається, що органи Казначейства фактично виконують функції по руху (списанню) коштів під час виконання судового рішення.

Органи Казначейства не наділені повноваженням щодо нарахування та виплати пенсії громадянам України, фактично недоплата позивачу пенсії відбулась з вини територіального органу Пенсійного фонду України, отже й стягнення компенсації має відбуватись саме з відповідних органів Пенсійного фонду України.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві обчислити та виплатити ОСОБА_1 компенсацію у розмірі трьох відсотків річних за порушення строку перерахування коштів пенсійної заборгованості за постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247 про їх стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за період з дати отримання доручення на виплату ОСОБА_1 основної пенсійної заборгованості по дату перерахування (виплати) ОСОБА_1 означених коштів, тобто, з 06.01.2016 по 24.09.2018, відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, суд зазначає наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання встановлюються Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Положеннями частин першої та другої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно частин першої та другої статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Пунктом 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 встановлено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

З аналізу наведених правових норм вбачається, що нарахування компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу здійснюється за умови подання особою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів відповідної заяви.

З наведених вище положень та п.п. 33 і 47 Порядку № 845, норм ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вбачається, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме Державна казначейська служба України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а саме до Державної казначейської служби України, з відповідною заявою про нарахування та виплату компенсації.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині, що стосуються нарахування та стягнення сум грошової компенсації у зв`язку з порушенням строку виконання судових рішень заявлені позивачем до неналежного відповідача, а тому не підлягають задоволенню в межах цього спору.

Таким чином у зв`язку з недотриманням процедури звернення за нарахуванням компенсації встановленої Порядком, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за рішенням суду, є передчасними.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, спірні правовідносини виникли з приводу виконання судових рішень.

З наведеного вбачається, що позивач не є кредитором по відношенню до відповідача, тому в даному випадку положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, застосуванню не підлягають

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві обчислити та виплатити ОСОБА_1 компенсацію у розмірі трьох відсотків річних за порушення строку перерахування коштів пенсійної заборгованості за постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2008 в адміністративній справі № 10/247 про їх стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за період з дати отримання доручення на виплату ОСОБА_1 основної пенсійної заборгованості по дату перерахування (виплати) ОСОБА_1 означених коштів, тобто, з 06.01.2016 по 24.09.2018, відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 нормативно і документально не підтверджуються та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 246, 257-263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві обчислити та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини його пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період з 01.11.2006 по дату виплати основної пенсійної заборгованості, а саме, по 24.09.2018 та за період з 01.01.2016 по дату виплати пенсійної заборгованості за 2016 рік, а саме, по 06.02.2017, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян