Справа № 140/1700/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9399/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року, головуючий суддя - Сорока Ю.Ю., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року про накладення штрафу уповноваженими особами в розмірі 125 190 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що як оскарженою постановою Управління Держпраці у Волинської області від 15.04.2019 №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС так і постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 22.03.2019 року у справі №166/353/19 позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу за допущення працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, проте, відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Волинській області №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року про накладення штрафу уповноваженими особами в розмірі 125 190 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Управління Держпраці у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що постановою Ратнівського районного суду Волинської області позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та не було застосовано жодного адміністративного стягнення, відтак відсутній факт подвійного притягнення до відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 18.03.2019 року по 19.03.2019 року державним інспектором Управління Держпраці у Волинській області Бляшук Н.М., на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування №103 від 11.03.2019 року, з метою здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ВЛ418/323/АВ від 19.03.2019.

В акті перевірки № ВЛ418/323/АВ від 19.03.2019 року встановлено використання ФОП ОСОБА_1 , праці найманого працівника ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин, що є порушенням частини 3 статті 24 КЗпП, у зв`язку із чим Управлінням Держпраці у Волинській області винесено припис про усунення виявлених порушень №418/323/АВ/П від 19.03.2019 року та складено протокол про адміністративне правопорушення №ВЛ418/323/АВ/П/ПТ від 19.03.2019 року.

За результатами розгляду адміністративного матеріалу, який надійшов від Управління Держпраці у Волинської області, про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 41 КУпАП, постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 22 березня 2019 року по справі №166/353/19 ФОП ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 41 КпАП України та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

15.04.2019 року постановою першого заступника начальника Управління Держпраці у Волинської області Бондарчука Ю.Т. №418/323/АВ/ТД-ФС на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, в частині допущення працівника до роботи без укладення трудового договору, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, накладено штраф у розмірі 125 190 грн.

Позивач, вважаючи, що постановою першого заступника начальника Управління Держпраці у Волинської області Бондарчука Ю.Т. №418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року про накладення штрафу у розмірі 125 190 грн. його вдруге притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, звернувся до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення постановою Управління Держпраці у Волинській області №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є можливість одночасного притягнення підприємця до відповідальності за ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Диспозиції ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: "фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)", а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 1 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 21.12.2018 року у справі №814/2156/16.

Матеріалами справи підтверджено, що притягнення до адміністративної відповідальності за допуск особи до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_1 . вирішувалось судом, зокрема постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 22.03.2019 року у справі №166/353/19, що набрала законної сили.

Накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці у Волинській області №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про протиправність та необґрунтованість оскарженої постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ418/323/АВ/ТД-ФС від 15.04.2019 року, через що така підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року у справі №140/1700/19 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
М. А. Пліш
Повний текст постанови складено 25.10.2019 року.