Справа № 826/18438/14
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/18438/14

адміністративне провадження №К/9901/12848/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Одеської митниці ДФС

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року (суддя Аблов Є.В.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року (судді: Земляна Г.В. (головуючий), Ісаєнко Ю.А., Парінов А.Б.)

у справі № 826/18438/14

за позовом повного товариства «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс»

до Одеської митниці ДФС

про визнання протиправними дій та рішень,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року повне товариство «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс» (далі - ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Південної митниці Міндоходів, правонаступником якої є Одеська митниця ДФС (далі - Митниця), в якому просило: визнати протиправними дії/рішення відповідача щодо складання актів настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року № 11, № 12, № 13; скасувати акти настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року № 11, № 12, № 13; скасувати вимоги про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, № 12, № 13.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Так, Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 26 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправними та скасував вимоги про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, № 12, № 13. В іншій частині адміністративного позову відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03 лютого 2016 року скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, вказавши при цьому на необхідність дослідження судом першої інстанції обставин щодо моменту, коли посадові особи митниці почали та закінчили здійснювати контроль за дотриманням установлених законодавством умов здійснення транзиту вантажу, що переміщувався в автомобілях перевізника - компанії «GODJI TRANS 2004 LTD»; моменту, коли вони почали та закінчили здійснювати огляд вантажу, що переміщувався в автомобілях; моменту, коли вони провели процедуру відбору проб та зразків товару та який документ був складений у зв'язку з проведенням цих процедур.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 10 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, відмовив повністю у задоволені позову ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс».

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 жовтня 2017 року скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними дій/рішень Південної митниці Міндоходів щодо складання вимог про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, № 12, № 13 та в частині відмови у задоволенні позову про скасування вимог про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, № 12 та № 13, складених Південною митницею Міндоходів, а справу в цій частині направив до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва 10 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року залишив без змін.

Вказане рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини в обсязі, визначеному в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2016 року, зокрема, щодо часу зникнення товарів, які перевозилися транспортними засобами перевізника, та які зникли у період з 02 жовтня 2014 року до 15 жовтня 2014 року, зокрема, але не виключно, встановити результати обміну сторонами інформацією в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 307 Митного кодексу України, а також встановити інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, надати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог матеріального та процесуального закону.

За наслідками повторного нового розгляду справи Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 04 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року, адміністративний позов ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» задовольнив частково: визнав протиправними дії (рішення) Одеської митниці ДФС щодо складання вимог про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, №12 №13; визнав протиправними та скасував вимоги про сплату коштів за гарантійними документами від 06 листопада 2014 року № 11, №12 № 13.

Судові рішення мотивовані тим, що обставини, встановлені актами про настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року №№11, 12, 13, не підтверджені, а тому направлення відповідачем ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» вимог про сплату коштів за гарантійними документами відбулося за відсутності підстав, передбачених Митним кодексом України. При цьому, як з'ясували суди, відповідачем порушено порядок встановлення обставин гарантійного випадку. Крім того, проаналізувавши положення митного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що факт доставки товару в пункт призначення та наявність відміток про доставку товарів у програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи є підтвердженням виконання позивачем своїх зобов'язань.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Одеська митниця ДФС звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просила скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги того, що підставою для прийняття Митницею оскаржуваних вимог про сплату коштів за гарантійними документами було виявлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами (митного режиму транзиту), а не недоставлення товарів у митницю призначення у встановлений строк. На думку Митниці, суди помилково застосували положення пункту 1 частини одинадцятої статті 311 Митного кодексу України, які не підлягали застосуванню. Також відповідач вказав, що ним дотримано вимоги митного законодавства України як під час проведення митного контролю, так і під час складання актів про настання гарантійного випадку та вимог про сплату коштів за гарантійними документами. При цьому порушення п'ятиденного строку, встановленого статтею 199 Митного кодексу України, відбулось внаслідок ненадання декларантом документів, що підтверджують наявність ООО «Златогор» в офіційному переліку підприємств, які зареєстровані та здійснюють свою діяльність на території Республіки Молдова, що судами не враховано.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, тому в задоволенні касаційної скарги просить відмовити. ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» зазначило, що зобов'язання щодо транзитного перевезення товарів, забезпечених гарантією, виконані, у зв'язку з чим Митниця не мала підстав для складання актів про настання гарантійного випадку та вимог про сплату коштів за гарантійними документами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 06 листопада 2014 року відповідачем складено акти про настання гарантійного випадку:

- № 11, яким встановлено, що товар - тютюн промислового виробництва (агломеровані пілети) у кількості 22035,2 кг, який повинен бути доставлений у митний пост «Роздільна» Південної митниці перевізником «GODJI TRANS 2004 LTD» за маршрутом Порубне - Кучурган у строк до 09 жовтня 2014 року без зміни його кількості, вартості і найменування, втрачений (повна втрата із заміною товарами іншого найменування); митна вартість товару становить 141 996,72 грн; сума податків і зборів (обов'язкових платежів), що повинні бути сплачені за митне оформлення цих товарів, складає 8 348 026,00 грн;

- № 12, яким встановлено, що товар - тютюн промислового виробництва (агломеровані пілети) у кількості 22035,2 кг, який повинен бути доставлений у митний пост «Роздільна» Південної митниці перевізником «GODJI TRANS 2004 LTD» за маршрутом Порубне - Кучурган у строк до 09 жовтня 2014 року без зміни його кількості, вартості і найменування, втрачений (повна втрата із заміною товарами іншого найменування); митна вартість товару становить 141 996,72 грн; сума податків і зборів (обов'язкових платежів), що повинні бути сплачені за митне оформлення цих товарів, складає 8 348 026,00 грн;

- № 13, яким встановлено, що товар - тютюн промислового виробництва (агломеровані пілети) у кількості 22035,2 кг, який повинен був бути доставлений у митний пост «Роздільна» Південної митниці перевізником «GODJI TRANS 2004 LTD» за маршрутом Порубне - Кучурган у строк до 09 жовтня 2014 року без зміни його кількості, вартості і найменування, втрачений (повна втрата із заміною товарами іншого найменування); митна вартість товару становить 141 996,72 грн; сума податків і зборів (обов'язкових платежів), що повинні бути сплачені за митне оформлення цих товарів, складає 8 348 026,00 грн.

Факт втрати товару посадовими особами митного поста «Роздільна» Південної митниці Міндоходів за участю співробітника Управління Служби безпеки України в Одеській області Кочурко О.І., посадової особи Відділу прикордонної служби ВПС «Кучурган» та перевізників товарів виявлений 15 жовтня 2014 року під час проведення митного огляду транспортних засобів, якими ці товари перевозилися.

На підставі актів про настання гарантійного випадку відповідачем сформовані вимоги від 06 листопада 2014 року про сплату коштів за гарантійними документами:

- № 11, відповідно до якої на підставі гарантійного документа від 29 вересня 2014 року № 0280-10474-01-270914 код , виданого ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс», сума митного боргу (сума податків і зборів (обов'язкових платежів)), який підлягає сплаті відповідно до чинного законодавства України за недопоставлений у митницю призначення товар, зазначений в акті про настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року № 11, становить 8 348 026,30 грн (зокрема, мито - 649 822,46 грн, акцизний податок - 6 283 200,00 грн, екологічний податок - 0,00 грн, податок на додану вартість - 1 415 003,84 грн);

- № 12, відповідно до якої на підставі гарантійного документа від 29 вересня 2014 року № 0280-10473-01-270914 код , виданого ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс», сума митного боргу (сума податків і зборів (обов'язкових платежів)), який підлягає сплаті відповідно до чинного законодавства України за недопоставлений у митницю призначення товар, зазначений в акті про настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року № 12, становить 8 348 026,30 грн (зокрема, мито - 649 822,46 грн, акцизний податок - 6 283 200,00 грн, екологічний податок - 0,00 грн, податок на додану вартість - 1 415 003,84 грн);

- № 13, відповідно до якої на підставі гарантійного документа від 29 вересня 2014 року № 0280-10489-01-270914 код , виданого ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс», сума митного боргу (сума податків і зборів (обов'язкових платежів)), який підлягає сплаті відповідно до чинного законодавства України за недопоставлений у митницю призначення товар, зазначений в акті про настання гарантійного випадку від 06 листопада 2014 року № 13, становить 8 348 026,30 грн (зокрема, мито - 649 822,46 грн, акцизний податок - 6 283 200,00 грн, екологічний податок - 0,00 грн, податок на додану вартість - 1 415 003,84 грн).

Обґрунтовуючи свої дії щодо направлення ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» вимог про сплату коштів за гарантійними документами, відповідач посилався на пункт 2 частини четвертої статті 311 Митного кодексу України у зв'язку із встановленням факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами, що полягає у втраті товару - тютюну, який переміщувався транзитом.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 90 Митного кодексу України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до частини першої статті 93 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: 1) перебувати у незмінному стані, крім природних змін їх якісних та/або кількісних характеристик за нормальних умов транспортування і зберігання; 2) не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту; 3) бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу; 4) мати неушкоджені засоби забезпечення ідентифікації у разі їх застосування.

Пунктом 1 частини першої статті 95 Митного кодексу України встановлено строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту, зокрема, для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

За змістом статті 102 Митного кодексу України митний режим транзиту завершується вивезенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення, поміщених у цей митний режим, за межі митної території України. Таке вивезення здійснюється під контролем органу доходів і зборів призначення (частина перша).

Для завершення митного режиму транзиту особою, відповідальною за дотримання вимог митного режиму, до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу, органу доходів і зборів призначення повинні бути представлені товари, поміщені у митний режим транзиту, та митна декларація або інший документ, визначений статтею 94 цього Кодексу (частина п'ята).

Орган доходів і зборів призначення після представлення товарів, поміщених у митний режим транзиту, та митної декларації або іншого документа, визначеного статтею 94 цього Кодексу, перевіряє дотримання вимог, встановлених законодавством України з питань державної митної справи до переміщення товарів у митному режимі транзиту, та виконує митні формальності, необхідні для завершення митного режиму транзиту (частина шоста).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 306 Митного кодексу України одним із способів забезпечення сплати митних платежів є фінансові гарантії.

Частиною першою статті 307 Митного кодексу України визначено, що юридичні особи, які мають намір виступати гарантом забезпечення особою своїх зобов'язань перед органами доходів і зборів України зі сплати митних платежів, уповноважуються на це і вносяться до реєстру гарантів у порядку, визначеному цим розділом.

За положеннями частини другої статті 307 та частини третьої статті 314 Митного кодексу України взаємовідносини між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та гарантами регулюються на підставі укладених угод, у яких зазначається обов'язок гаранта безумовно сплатити суму митних платежів у разі невиконання відповідними особами зобов'язань перед органами доходів і зборів.

Відповідно до частини другої статті 311 Митного кодексу України фінансова гарантія, що надається у вигляді документа, є безвідкличним зобов'язанням гаранта, внесеного до реєстру гарантів, виплатити на вимогу органу доходів і зборів кошти в межах певної суми у разі невиконання забезпечених цією гарантією зобов'язань із сплати митних платежів.

Виключний перелік випадків, коли орган доходів і зборів має право направляти гаранту вимогу щодо сплати митних платежів визначений у частині четвертій статті 311 Митного кодексу України, а саме: 1) перевищення більше ніж на 10 днів встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перебувають під митним контролем, до органу доходів і зборів призначення (а при переміщенні в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів - від одного підрозділу цього органу до іншого); 2) встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов митних режимів з умовним звільненням від оподаткування митними платежами; 3) настання терміну сплати податкових зобов'язань відповідно до розділу III цього Кодексу; 4) встановлення органом доходів і зборів факту порушення вимог і умов тимчасового ввезення або транзиту товарів, транспортних засобів особистого користування, що переміщуються через митний кордон України громадянами відповідно до розділу XII цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини одинадцятої статті 311 Митного кодексу України підтвердженням фактичного виконання зобов'язань, забезпечених гарантією, щодо транзитного перевезення товарів є повідомлення, у тому числі в електронному вигляді, органу доходів і зборів відправлення органом доходів і зборів призначення (завершення транзитного перевезення) про доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до наданих зобов'язань.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що фінансова гарантія як спосіб забезпечення сплати митних платежів надається органу доходів і зборів гарантом, внесеним до реєстру гарантів, відносини яких регулюються на підставі укладених між ними угод, у яких зазначається обов'язок гаранта сплатити суму митних платежів у разі невиконання відповідними особами зобов'язань перед органами доходів і зборів. При цьому у разі транзитного перевезення товарів підтвердженням фактичного виконання зобов'язань, забезпечених гарантією, є повідомлення, у тому числі в електронному вигляді, органу доходів і зборів відправлення органом доходів і зборів призначення (завершення транзитного перевезення) про доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до наданих зобов'язань.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2012 року між Державною митною службою України та ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» укладено угоду про надання фінансових гарантій митним органам незалежним фінансовим посередником № 770 (далі - Угода).

За змістом положень 3.2 та 3.3 Угоди сторони домовились, що строком дії гарантії є проміжок часу з дати її видачі до моменту повного виконання забезпечених нею зобов'язань, а у разі невиконання зобов'язань - до отримання митним органом від Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві виписки з рахунку, в якій міститься інформація про зарахування належної до сплати суми митного боргу на рахунок, вказаний у вимозі. Підтвердженням фактичного виконання зобов'язань, забезпечених гарантією, щодо транзитного перевезення товарів є повідомлення, у тому числі в електронному вигляді, митного органу відправлення митним органом призначення (завершення транзитного перевезення) про доставлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до наданих зобов'язань.

Пунктами 4.1 та 4.3 Угоди встановлено, що у випадках, передбачених частиною четвертою статті 311 Митного кодексу України, митний орган, яким виявлено факт настання гарантійного випадку, протягом п'яти робочих днів з дати виявлення такого факту складає акт за формою, наведеною у додатку 3 до цієї угоди; разом з актом у трьох оригінальних примірниках складається вимога, що підписується керівником митного органу або особою, яка його заміщує; до вимоги разом з актом додаються за наявності документи, що свідчать про настання гарантійного випадку.

У рамках виконання Угоди 29 вересня 2014 року позивачем надано гарантії (оформлено гарантійні документи) з метою забезпечення сплати митних платежів за митними деклараціями типу ТР 80 АА №408020301/2014/005494, №408020301/2014/005495 та №408020301/2014/005497 від 02 жовтня 2014 року, відповідно до яких товар - тютюн промислового виробництва (агломеровані пілети), упакований у поліетиленових мішках по 50 кг у кількості 22035,2 кг, - має бути доставлений у митний пост «Роздільна» Південної митниці перевізником «GODЛ TRANS 2004 LTD» за маршрутом Порубне - Кучурган у строк до 09 жовтня 2014 року без змін його кількості, вартості та найменування.

Як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі витягу з Єдиної автоматизованої інформаційної системи, вказаний товар доставлено на митницю призначення 02 жовтня 2014 року, що не заперечуються відповідачем.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що відповідно до положень пункту 1 частини одинадцятої статті 311 Митного кодексу України факт доставки товару в пункт призначення та наявність відміток про доставку товарів у програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи є підтвердженням фактичного виконання позивачем своїх зобов'язань, забезпечених гарантією.

При цьому Суд вважає безпідставними доводи Митниці, викладені у касаційній скарзі, що до спірних правовідносин мають застосовуватися положення пункту 2 частини одинадцятої статті 311 Митного кодексу України, оскільки умови підтвердження фактичного виконання зобов'язань, забезпечених гарантією, щодо транзитного перевезення товарів визначено саме в пункті 1 цієї норми.

Аналогічна позиція щодо застосування положень пункту 1 частини одинадцятої статті 311 Митного кодексу України у разі переміщення товарів у митному режимі транзиту викладено в постанові Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі №802/18/18-а (К/9901/59658/18).

Також колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що виявлення невідповідності товару через 13 днів з дати прибуття товару на митницю призначення не є підставою для висновку про наявність гарантійного випадку, оскільки відповідачем не надано доказів, що товар був втрачений станом на дату прибуття - 02 жовтня 2014 року, у день внесення повідомлення до Єдиної автоматизованої інформаційної системи про доставлення товарів, що, як зазначено вище, є підтвердженням фактичного виконання позивачем своїх зобов'язань, забезпечених гарантією.

У контексті цього судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач за відсутності об'єктивних причин порушив строки здійснення митних процедур, що, в свою чергу, призвело до порушення граничного строку перебування товарів у пункті пропуску через державний кордон України.

Так, відповідно до частини першої статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати для автомобільного транспорту п'ять днів з моменту з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Частиною першою статті 198 Митного кодексу України визначено, що органу доходів і зборів в пункті пропуску через державний кордон України згідно із статтею 335 цього Кодексу подаються документи, що містять відомості про товари, достатні для їх ідентифікації та необхідні для прийняття рішення про пропуск їх через митний кордон України.

За змістом частини першої статті 335 Митного кодексу України під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України автомобільним транспортом декларант, уповноважена ним особа або перевізник надають органу доходів і зборів в паперовій або електронній формі такі документи та відомості: а) документи на транспортний засіб, зокрема ті, що містять відомості про його державну реєстрацію (національну належність); б) транспортні (перевізні) документи (міжнародні товаротранспортні накладні); в) визначений актами Всесвітнього поштового союзу документ, що супроводжує міжнародні поштові відправлення (за їх наявності); г) комерційні документи (за наявності) на товари, що перевозяться, які містять відомості, зокрема, про найменування та адресу перевізника, найменування країни відправлення та країни призначення товарів, найменування та адреси відправника (або продавця) та отримувача товарів; ґ) відомості про кількість вантажних місць та вид упаковки; д) найменування товарів; е) вага брутто товарів (у кілограмах) або об'єм товарів (у метрах кубічних), крім великогабаритних вантажів.

Відповідно до положень статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Засвідчення органом доходів і зборів прийняття товарів, транспортних засобів комерційного призначення та документів на них до митного оформлення здійснюється шляхом проставляння відбитків відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Згідно з частиною першою статті 338 Митного кодексу України огляд товарів, транспортних засобів комерційного призначення, пред'явлених органу доходів і зборів (у тому числі для перерахунку та зважування), проводиться в можливо короткий строк після прийняття рішення про його проведення.

Судами попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи встановлено, що митні декларації та документи, необхідні для митного оформлення товару, подані декларантом 02 жовтня 2014 року. Тобто з моменту подання вказаних документів митний орган повинен був розпочати митне оформлення товару, враховуючи положення частини першої статті 248 Митного кодексу України. При цьому з 02 жовтня 2014 року розпочався перебіг п'ятиденного строку, визначеного частиною першою статті 199 Митного кодексу України, впродовж якого товари, транспортні засоби комерційного призначення можуть знаходитися в пункті пропуску під митним контролем.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема й касаційної скарги, відповідач не заперечує факт порушення ним п'ятиденного строку перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пункті пропуску. Між тим, відповідач посилається на те, що митний контроль та митне оформлення щодо автотранспортних засобів СА0940КВ/С2802ЕМ, СА7982КР/С1995ЕР, СА9700АА/С3666ЕК та товарів, які переміщувались ними, не могли бути розпочаті та здійснені відповідно до положень частини першої статті 248 Митного кодексу України до отримання Митницею інформації про реєстрацію ООО «Златогор» у митних органах Республіки Молдова з наданням копій реєстраційних документів.

Зважаючи на зміст наведених вище норм Митного кодексу України, Суд зазначає, що документи на підтвердження реєстрації компанії-отримувача товарів не відносяться до визначеного частиною першою статті 335 Митного кодексу України переліку обов'язкових документів, надання яких є передумовою для початку митного оформлення.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідачем не доведено наявності об'єктивних причин, через які він не мав змоги здійснити митне оформлення, провести огляд товарів 02 жовтня 2014 року та завершити митний контроль до 07 жовтня 2014 року відповідно до вимог частини першої статті 199 Митного кодексу України. У матеріалах справи також відсутні картки відмови в прийнятті митних декларацій або митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованим також висновок судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачем положень Угоди та частини п'ятої статті 307 Митного кодексу України, що полягало в незалученні позивача як гаранта для з'ясування обставин настання гарантійних випадків.

Згідно з пунктами 2.1.1-2.1.2 Угоди з метою забезпечення взаємодії сторін та організації виконання умов цієї Угоди Держмитслужба України зобов'язується забезпечити інформування гаранта про настання гарантійного випадку, надавати можливість уповноваженим представникам гаранта, у разі настання гарантійного випадку, ознайомлюватися з документами митного органу, які стосуються цього випадку.

За змістом частини п'ятої статті 307 Митного кодексу України передбачено залучення митним органом представника гаранта, що видав фінансову гарантію, для з'ясування обставин невиконання особою зобов'язання із сплати митних платежів, після чого митний орган направляє цьому гарантові вимогу щодо сплати належної суми митних платежів.

Таким чином, порушивши вимоги частини п'ятої статті 307 Митного кодексу України та пунктів 2.1.1-2.1.2 Угоди, відповідач обмежив права гаранта на участь у з'ясуванні обставин невиконання зобов'язання зі сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією.

Вищезазначене у сукупності свідчить про те, що відповідач, здійснюючи митний контроль та митне оформлення товарів, встановлюючи обставини гарантійного випадку, направляючи вимоги позивачу щодо сплати належної суми митних платежів діяв неналежним чином з порушенням норм митного законодавства України.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень правильно встановили обставини справи та не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Одеської митниці ДФС залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова