Справа № 640/13841/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2019 року № 640/13841/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

до державного підприємства-український державний інститут по проектуванню

підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект»

про стягнення податкового боргу у розмірі 2 391 072, 74 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - позивач, адреса: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19), до державного підприємства-український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» (надалі - відповідач, адреса: 04050, м. Київ, вулиця Тургенєвська, будинок 82-А, у якій позивач просить суд стягнути з ДП УДІ по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» податковий борг в сумі 2 391 072,74 грн. з рахунків у банках, що обслуговують такого платника на суму податкового боргу.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2019 р. відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В позовній заяві позивач зазначає, що за відповідачем обліковується податковий борг в загальному розмірі 2 391 072, 74 грн., а саме: з податку на додану вартість в сумі 1 576 804, 62 грн., по земельному податку з юридичних осіб в сумі 814 268,12 грн. Зазначена сума податкового боргу виникла у зв`язку з несплатою платником податків сум податкових зобов`язань нарахованих самостійно платником податків, згідно поданих податкових декларацій.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає наступне:

- позовна заява подана з порушенням ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), тобто без зазначення ціни позову та обґрунтованого розрахунку суми, що стягується

- позовна заява подана з порушенням ст. 161 КАС України, тобто такі документи як ін форм акційна довідка про податковий борг, документ про сплату судового збору, документ, що посвідчує право підпису направлені лише на адресу суду, і не направлені відповідачу, що є порушенням принципу рівності всіх учасників справи перед законом та судом, а також перешкоджанням справедливому вирішення спору;

- сплинув строк позовної давності на стягнення суми податкового боргу, що є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведені обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім цього, позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що доводи, викладені відповідачем у відзиві на позов є необґрунтованими та безпідставними і просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач, в свою чергу, надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що вважає відзив на позов необґрунтованим та надав відповідні заперечення.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач зареєстрований як суб`єкт господарювання якому присвоєно ідентифікаційний код 00468177, внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, взятий на облік та перебуває в органах державної фіскальної служби як платник податків.

За відповідачем обліковується податковий борг в загальному розмірі 2 391 072, 74 грн., а саме: з податку на додану вартість в сумі 1 576 804, 62 грн., по земельному податку з юридичних осіб в сумі 814 268,12 грн.

Зазначена сума податкового боргу виникла у зв`язку з несплатою платником податків сум податкових зобов`язань нарахованих самостійно платником податків, згідно поданих податкових декларацій.

У зв`язку із цим та відповідно до вимог ст. 59 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) позивачем винесено податкові вимоги:

- від 05.02.2009 р. № 1/967 на суму 17 322,89 грн.;

-від 13.08.2009 р. № 2/6944 на суму 79 852,83 грн.,

які були направлені відповідачу у визначений у строки, порядок та спосіб, визначені чинним законодавством України.

Враховуючи наявність зазначеного податкового боргу у відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачем нараховано податковий борг у зв`язку із чим звернувся до суду.

В позовній заяві позивач зазначає, що сума податкового боргу виникла у зв`язку із несплатою позивачем сум податкових зобов`язань нарахованих самостійно платником податків згідно поданих податкових декларацій.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наступні норми права.

Згідно п.59.1. ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення - рішення.

Згідно п.59.9. ст. 59 ПК України у разі, якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податків, що існує на день погашення.

Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавчі у межах своїх повноважень.

Підпунктом 20.1.34 пункту 20.1. статті 20 ПК України встановлено, що звертатися до суду щодо стягнення коштів планка податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до п.95.3. ст. 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючого такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органом у розмірі суми податкового боргу або його частини.

З огляду на вищевикладені обставини та доводи, позивач робить висновок про його правомірність звернення до суду із зазначеним позовом.

На виконання вимог ухвали суду від 30.07.2019р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

Відповідач вважає, що позовна заява подана з порушенням вимог ст. 160 КАС України. Зазначене твердження позивач обґрунтовує наступним.

Відповідно до п.3. ч.5. ст. 160 КАС України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується.

На думку відповідача, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку суми боргу, оскільки позовна заява навіть не містить відомостей, за який період стягується заборгованість, а лише зазначає суми боргу з податку на додану вартість у сумі 1 576 804,62 грн. та земельного податку з юридичних осіб у сумі 814 268,12 грн.

Відповідач визнає, що у нього наявні проблеми зі сплатою податків і запевняє, що вони вирішуються ним по мірі надходження коштів. Крім цього, керівник відповідача вживає всіх заходів з метою сплати податків відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідач зауважує, що згідно розрахунку позивача, сальдо за 31.12.2016 р. зі сплати податку на додану вартість позивачем відповідачем становить 760 602, 26 грн., тобто з цієї суми розпочинається розрахунок заборгованості, що є підставою вважати даний розрахунок необґрунтованим та підставою для застосування строків позовної давності, а відтак відповідач звертає увагу суду на те, що розрахунок по нарахуванню 760 602,26 грн. позивачем не надано.

Крім того, відповідач вважає, що позовна заява подана відповідачем з порушенням вимог ст. 161 КАС України. Це своє заперечення відповідач обґрунтовує наступним.

Відповідно до ч.1. ст. 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи. Виходячи з даної вимоги, відповідач вирішив, що не всі документи потрібно надсилати на адресу відповідача, а саме: інформаційну довідку про податковий борг, документ про сплату судового збору, документ, що посвідчує право підпису. Саме в додатках до позовної заяви позивач зазначив, що ці документи надсилаються лише на адресу суду.

У зв`язку із цим, відповідач вважає, що тим самим позивач порушує принцип рівності всіх учасників справи перед законом та судом, а також перешкоджає справедливому вирішенню даного спору.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що згідно довідки про дохід відповідача, яку ним додано до відзиву, його чистий дохід від реалізації продукції за 2018 р. становить 2 349 000,00 грн. та за 1 півріччя 2019 р. 1 346 000,00 грн. Станом на 21.08.2019р. залишок на рахунку відповідача становить 93 467, 22 грн. Таким чином відповідач робить висновок, що заявлена сума боргу відповідає річному прибутку відповідача. До того ж відповідач зазначає, що у випадку ухвалення рішення про задоволення позовних вимог він не буде мати можливості погасити зазначену заборгованість в силу своїх прибутків та витрат навіть за умови розстрочки суми боргу на максимальний строк за ініціативою суду відповідно до вимог ст. 378 КАС України.

Крім цього, як на одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог відповідач зазначає порушення позивачем строків позовної давності. Такий висновок відповідач обґрунтовує наступними доводами. Згідно ч.1. ст. 256 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до п.1. ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. На підставі вищезазначеного, в силу положень п. 102.4. ст. 102 ПК України контролюючим органом надано право на стягнення податкового боргу протягом наступним 1095 днів з дня виникнення податкового боргу. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. У зв`язку із наведеними нормами закону та фактами відповідач робить висновок, що строки позовної давності сплинули.

В свою чергу, у відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Позивач зазначає, що при подачі позовної заяви, ним чітко дотримано вимоги статей 160 та 161 КАС України.

Відповідно до п.п. 3 п. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначається ціна позову, обґрунтований розрахунок, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішення, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

У зв`язку із цим позивач просить врахувати, що у позовній заяві міститься інформація про ціну позову.

Щодо твердження відповідача, що у позовній заяві та доданого до неї пакету документів відсутній обґрунтований розрахунок суми боргу, то позивач вважає дане твердження таким, що не відповідає дійсності. В підтвердження цієї позиції позивач зазначає наступне - у позовній заяві та доданих до неї доказів чітко визначено, що до стягнення заявляється сума податкового боргу із податку на додану вартість в сумі 1 576 804,62 грн., яка виникла за період з 30.01.2017 р. по 30.06.2019 р. та є непогашеною (згідно наданого у додатках розрахунку податкового боргу) та по земельному податку з юридичних осіб в сумі 814 268, 12 грн., яка виникла за період з 30.07.2016 р. по 30.06.2019 р. та є непогашеною (згідно наданого у додатках розрахунку податкового боргу).

Щодо твердження відповідача про необхідність застосування строків позовної давності, позивач звертає увагу на наступне.

Згідно п.п. 20.1.34. п. 20.1. ст. 20 ПК України передбачено право податкового органу - звернутися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Крім того, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яка перебуває у податковій заставі (п.95.1. ст. 95 ПУ України).

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (п.95.2. ст. 95 ПК України).

Відповідно до абз. 1 п. 95.3 ст. 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Таким чином, суд, вирішуючи питання про погашення за рахунок платника податків податкового боргу, яке здійснюється шляхом стягнення коштів з рахунків у банку або за рахунок готівки, приймає рішення про стягнення з боржника коштів у рахунок погашення податкового боргу.

Відповідно до п.102.1. ст. 102 ПК України визначено строк давності - 1095 календарних днів, а пунктом 102.4 цієї статті передбачено, що у разі, якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1. цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку із відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.

Вважаючи надану позивачем відповідь на відзив необґрунтованою, відповідач відповідно до вимог ст. 182 КАС України надав заперечення на відповідь на відзив.

У них відповідач погодився із тим, що дійсно, інформація по ціні позову міститься у позовній заяві, однак звертає увагу суду на те, що по періоду інформація відсутня і лише у відповіді на відзив позивач зазначає, що саме 30.01.2017 р. по 30.06.2019 р. із податку на додану вартість та 30.07.2016 р. по 30.06.2019р. із земельного податку. Тобто, на думку відповідача, позивач нарешті зазначив період, за який була обчислена сума податкового боргу.

Щодо позиції позивача щодо застосування строків позовної давності відповідач зазначив, що позивач у відповіді на відзив не висловив свою позицію щодо вказаного питання, а просто зазначив норми ПК України, що стосуються строків позовної давності.

Також у запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначив, що позивач повторно проігнорував факт порушення ст. 161 КАС України щодо надсилання всіх копій документів, долучених до позовної заяви на адресу суду, оскільки не надав жодного пояснення у відповіді на відзив.

Крім цього, у запереченнях на відповідь на відзив відповідач запевнив, що не відмовляється від виконання своїх зобов`язань перед бюджетом та в силу доходів зобов`язується здійснювати обов`язкові платежі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

НОРМИ ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з визначенням, наведеним в підпункті 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Суд встановив, що сума податкового боргу позивача виникла у зв`язку з несплатою платником податків за відповідачем обліковується податковий борг в загальному розмірі 2 391 072, 74 грн., а саме: з податку на додану вартість в сумі 1 576 804, 62 грн., по земельному податку з юридичних осіб в сумі 814 268,12 грн.

Зазначена сума податкового боргу виникла у зв`язку з несплатою платником податків сум податкових зобов`язань нарахованих самостійно платником податків, згідно поданих податкових декларацій.

У зв`язку із цим та відповідно до вимог ст. 59 Податкового кодексу України позивачем винесено податкові вимоги:

- від 05.02.2009 р. № 1/967 на суму 17 322,89 грн.;

-від 13.08.2009 р. № 2/6944 на суму 79 852,83 грн.,

які були направлені відповідачу у визначений у строки, порядок та спосіб, визначені чинним законодавством України.

Доказів оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень у адміністративному та/або судовому порядку суду не надано.

Згідно зі статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Стаття 36 ПК України передбачає, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податків обчислити, задекларувати та сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання; або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим кодексом або законами з питань митної справи.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено обов`язок платників податків сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 36.1-36.3, 36.5 статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 ПК України, податкова декларація документ, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання. чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно із пунктом 54.1 статті 54 ПК України, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або нені, яку зазначає у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, відповідач зобов`язаний був відповідно до вимог ПК України сплатити до бюджету у встановлений законом строк самостійно визначену ним суму грошового зобов`язання.

З урахуванням вимог статті 57 ПК України, у зв`язку з несплатою відповідачем у встановлені терміни суми грошових зобов`язань з податку на додану вартість, самостійно визначених платником у податкових деклараціях, грошові зобов`язання набули статусу податкового боргу.

Положеннями статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У разі, якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачу позивачем були направлені податкові вимоги засобами поштового зв`язку (Т.1, арк.19-20). Податкова вимога від 05.02.2009, вручена платнику 30.06.2009, податкова вимога від 13.08.2009 вручена платнику 31.08.2009.

Також наявні докази отримання податкових повідомлень-рішень платником податків 05.03.2019 та 13.03.2019 відповідно (Т.1, арк. 57), 27.08.2019 (Т.1, арк.77), 05.04.2019 (Т.1, арк. 96), 28.11.2017 (Т.1, арк. 111), 29.11.2017 (Т.1, арк.116).

Відповідно до п.59.5 ст.59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

У відповідності до підпункту 14.1.137 пункту 14.1 статті 14 ПК України, орган стягнення-державний орган, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового (боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із пунктом 41.2 статті 41 ПК України, органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Положеннями пункту 95.3 статті 95 ПК України визначено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

На момент винесення рішення, вказана заборгованість відповідачем не сплачена, що відповідач не заперечував.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено неправомірність та необґрунтованість нарахування податкового боргу.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відтак, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано належних доказів, які стали підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2. ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень пов`язані із залученням свідків та проведення експертиз. Оскільки у даній справі свідки не залучались та експертизи не проводились судовий збір, сплачений позивачем з відповідача не стягується.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до державного підприємства-український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» задовольнити.

2. Стягнути з рахунків державного підприємства-український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» (04050, м. Київ, вулиця Тургенєвська, будинок 82-А, ідентифікаційний код 00468177) ) у банках, що обслуговують такого платника податків, в рахунок погашення податкового боргу грошову суму у розмірі 2 391 072, 74 грн. (два мільйони триста дев`яносто одна тисяча 72 гривні, сімдесят чотири копійки).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова