Справа № 826/17394/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 жовтня 2019 року справа №826/17394/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві)
про1) визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії з 01 серпня 2018 року; 2) зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити позивачу заборгованість за період з 01 лютого 2018 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, оскільки вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з 01 лютого 2018 року, як внутрішньо переміщеній особі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №756/87/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

Відповідач на адресу суду надіслав письмовий відзив на позов, в якому вказав, що відмовляючи позивачу у поновленні виплати пенсії, відповідач діяв в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого Пенсійним фондом України, позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві як внутрішньо переміщена особа відповідно до довідки № від 15 лютого 2018 року.

Рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №8 від 16 лютого 2018 року позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку із не підтвердженням фактичного місця проживання.

На звернення позивача від 22 серпня 2018 року, яке зареєстроване відповідачем за вх. №0-6320, останнім надано відповідь №67259/02/0-6320 від 28 серпня 2018 року про те, що для отримання пенсії позивачу слід звернутися з відповідною заявою до управління пенсійного фонду України за місцем отримання пенсії.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 07 листопада 2014 року прийнято постанову № 595 "Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 цього Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страху

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в ГУ ПФУ у м. Києві, як внутрішньо переміщена особа.

Згідно з довідкою від 15 лютого 2018 року № позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме - з міста Антрацит до міста Києва.

З 16 лютого 2018 року нарахування і виплати позивачу пенсії припинено, про що останньому стало відомо з листа відповідача.

Підставою для припинення виплати пенсії позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, слугувало відсутність останнього за місцем фактичного проживання.

Водночас, на думку суду, виплата пенсії можлива лише за умови прийняття органом Пенсійного фонду відповідного рішення і виключно з підстав, передбачених статтею 49 Закону №1058.

Судом не приймаються до уваги доводи відповідача відносно того, що станом на час розгляду справи Кабінетом Міністрів України не затверджений порядок виплати соціальних виплат, які не виплачені за минулий період у відповідності до приписів пункту 15 постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08 червня 2016 року №365.

На думку суду, припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, в тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Крім того, постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016р. №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення. При цьому в діях відповідача вбачаються ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Крім того, у період 2016 - 2017 років Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, у тому числі Донецької і Луганської області.

Отже, суд вважає, що припинення відповідачем виплати позивачу пенсії відбулось за відсутності передбачених законом для цього підстав, рішення про припинення виплати пенсії та про скасування довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи не приймалось, тому відповідачем допущена протиправна бездіяльність, з огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також слід зазначити, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії.

Аналогічне позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 428/6029/17 (касаційне провадження №К/9901/15736/18) від 27 червня 2018 року.

Рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Так, у рішенні "Пічкур проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У рішенні "Щокін проти України" (Заяви №23759/03 та №37943/06) від 14 жовтня 2010 року Європейський суд з прав людини у справі зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Судом встановлено, що виплати пенсії позивачу з лютого 2018 року не проводилися, нараховані суми позивачу не виплачувалися. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

За таких обставин суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо припинення (призупинення) виплати пенсії позивачу не відповідають Конституції України та Закону №1058. Таким чином, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що є підставами для захисту порушених прав та інтересів позивача.

Зважаючи на те, що виплата пенсії була припинена з ініціативи суб`єкта владних повноважень з причин, які не було жодним чином обґрунтовано, оскільки жодних розпорядчих документів управлінням Пенсійного фонду України не приймалось про що свідчать матеріали справи, керуючись частиною другою статті 9, пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне відновити порушене відповідачем право на отримання пенсії шляхом зобов`язання відповідача виплатити пенсію за віком за період з 01 лютого 2018 року.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій адміністративній справі №805/402/18 від 03 травня 2018 року, яка залишена без змін постановою Великої палати Верховного суду від 04 вересня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіту про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Оскільки дане рішення вимагає від відповідача вчинення певних дій, суд вважає за можливе встановити для суб`єкта владних повноважень - відповідача строк для подання звіту про виконання вказаного рішення у десять робочих днів з дня набрання ним законної сили.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, відповідачем не доведена, а позивачем спростована, правомірність невиплати заборгованості пенсії з лютого 2018 року.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач в порядку частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не довів законності своїх дій щодо припинення виплати пенсії позивачу.

На підставі пункту 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць у зв`язку з чим - зобов`язати відповідача негайно провести нарахування та виплату пенсії позивачу за один місяць.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 лютого 2018 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 лютого 2018 року та виплатити заборгованість, починаючи з 01 лютого 2018 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити негайне виконання рішення суду - в межах виплати суми за місяць.

5. Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві строк у десять робочих днів з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення.

6. Попередити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про можливість застосування заходів, передбачених частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Головне Управління пенсійного фонду України в м. Києві (04053, Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; ).

Суддя В.А. Кузьменко