Справа № 1.380.2019.002429
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9302/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника відповідача Баїк Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Клименко О.М. о 14 год. 57 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 29 липня 2019 року) у справі № 1.380.2019.002429 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 10.04.2019 за № 116-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з 10.04.2019 із займаної посади у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням, внаслідок набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення;

поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на посаді начальника відділу Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з 10.04.2019;

стягнути з Головного управління Держгеокастру у Львівській області (юридична адреса: 79029, місто Львів, проспект В.Чорновола, будинок № 4, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) зареєстрованого по місцю проживання АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обов`язкових платежів з моменту незаконного звільнення по день винесення рішення судом.

відповідно до пп. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, а також негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідно до ст. 74 Закону України «Про державну службу» та ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема, що дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 в задоволенні адміністративного подову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за пов`язане з корупцією правопорушення (в т. ч. за порушення вимог фінансового контролю у вигляді неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення) із застосуванням покарання є підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу, а суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня встановлення такого факту. Крім цього суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку, припинення державної служби та звільнення позивача з посади мало місце не за ініціативою суб`єкта призначення, а у зв`язку із втратою права на державну службу, тому передбачені Кодексом законів про працю України гарантії на позивача не поширюються та відповідачем не порушені.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що перебуваючи 10.04.2019 на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності та табель робочого часу працівників відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за квітень 2019 року його наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 10.04.2019 № 116-к звільнено з посади начальника відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з 10.04.2019, чим грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України та ч. 4 ст. 74 Закону України «Про державну службу».

В судовому засіданні представник відповідача, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Крім цього апелянтом надіслано до суду клопотання про розгляд адміністративної справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 22.01.2018 переведений на посаду начальника відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та працював на займаній посаді до 10.04.2019 р.

Позивача визнано винним у адміністративному правопорушенні щодо несвоєчасного подання повідомлення про зміни в майновому стані за ч. 2 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення і відповідно до постанови Старосамбірського районного суду Львівської області від 05.03.2019 у справі № 455/102/19, що набрала законної сили 18.03.2019, призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1700, 00 грн.

На адресу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області постанова Старосамбірського районного суду Львівської області від 05.03.2019 по справі № 455/102/19 надійшла 08.04.2019.

10.04.2019 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 116-к, відповідно до пункту 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 , начальника відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, звільнено з 10.04.2019 із займаної посади у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням.

Разом з цим, 10.04.2019 року позивач знаходився на лікуванні комунальному некомерційному підприємстві Старосамбірської районної ради «Старосамбірський центр первинної медичної допомоги», про що свідчить листок непрацездатності серії АДХ № 912319 від 10.04.2019 та копія табелю обліку робочого часу працівників відділу у Старосамбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за квітень 2019 року.

В подальшому, з 12.04.2019 по 16.04.2019, продовжив стаціонарне лікування у комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», що підтверджено листком непрацездатності серії АДХ №788944 від 26.04.2019.

Позивач вважаючи протиправним наказ про звільнення із займаної посади, котрий прийнято під час лікування, звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон України № 889-VIII).

Згідно ч. 2, 3 ст. 5 цього Закону, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначено ст. 83 Закону України № 889-VIII, відповідно до пункту 1 частини 1 якої державна служба припиняється, зокрема, у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст. 84 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням, згідно ч. 1 ст. 84 Закону України № 889-VIII, є:

1) припинення громадянства України або виїзд на постійне проживання за межі України;

2) набуття громадянства іншої держави;

3) набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення;

4) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави;

5) наявність відносин прямої підпорядкованості близьких осіб у випадку, передбаченому статтею 32 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, у випадках, зазначених у пунктах 1 - 4 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Судом встановлено, що позивача звільнено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 84 Закону України «Про державну службу» на виконання постанови Старосамбірського районного суду Львівської області від 05.03.2018 у справі № 455/102/19, яка набрала законної сили.

Цим судовим рішенням, яке набуло законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення вимог щодо неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані), та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Судовим рішенням у справі № 455/102/19 встановлено, що позивач несвоєчасно, без поважних причин, письмово не повідомив НАЗК про суттєві зміни в майновому стані, зокрема про придбання ним 22.08.2018 рухомого майна автомобіля, марки «Renault Kango» вартістю 125000 грн, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Це правопорушення є адміністративним правопорушенням, пов`язаним з корупцією.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з цим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Апелянт безпідставно посилається на ч. 3 ст.40 КЗпП України, оскільки згідно п. 9 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу підставами припинення трудового договору, серед інших, є підстави, передбачені іншими законами.

Як передбачено статтею 5 Закону України № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина 2).

Частиною 3 ст. 5 Закону України № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, саме Закон України 889-VIII є спеціальним Законом, яким регулюються відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби. Норми законодавства про працю поширюється на державних службовців лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки підстави та порядок припинення державної служби визначено Законом України 889-VIII, норми законодавства про працю не застосовуються до спірних правовідносин.

Саме Законом України №889-VIII, передбачено звільнення державного службовця у випадку набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 Закону України №889-VIII, наявність вказаної підстави не надає суб`єкту призначення (роботодавцю) права діяти на власний розсуд, а передбачає імперативний обов`язок - звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею.

Оскаржуваним наказом позивача було звільнено саме на цій підставі.

Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим Законом, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми законодавства про працю, в тому числі і ч. 3 ст. 40 КЗпП України, на ці правовідносини не поширюються.

Вказане свідчить про те, що відповідач у спірній ситуації діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Такі висновки суду щодо застосування положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 28.02.2018 (справа №809/1138/16) та від 07.03.2018 (справа №820/4794/15).

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про законність звільнення позивача з посади і відсутність підстав для задоволення позову, оскільки припинення державної служби та звільнення позивача з посади мало місце не за ініціативою суб`єкта призначення, а у зв`язку із втратою права на державну службу, а тому передбачені Кодексом законів про працю України гарантії на позивача не поширюються та відповідачем не порушені.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002429 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 29 жовтня 2019 року