Справа № 348/1566/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2019 року

Київ

справа №348/1566/16-а

адміністративне провадження №К/9901/24385/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Чиркіна С.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 348/1566/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області

про зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області

на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року (постановлену у складі головуючого судді Флоряк Д.В.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Качмара В.Я., суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі -ОУПФ), в якому просив:

визнати дії відповідача неправомірними з приводу відмови щодо неврахування при розрахунку пенсії суми районного коефіцієнту та північної надбавки при визначенні розміру заробітної плати, яку він отримував за період роботи в районах Крайньої Півночі;

визнати незаконною відмову ОУПФ щодо включення з нульовим значенням доходу за період з 19 квітня 1999 року по 01 квітня 2004 року на час здійснення позивачем підприємницької діяльності;

зобов`язати ОУПФ здійснити перерахунок пенсії починаючи з 20 грудня 2013 року, з урахуванням розміру заробітної плати за період роботи з 02 липня 1981 року по 03 січня 1983 року, з 03 січня 1983 року по 20 листопада 1984 року, з 26 грудня 1985 року по 11 лютого 1986 року, з 18 лютого 1996 року по 27 травня 1991 року, з 09 липня 1996 року по 27 березня 1997 року та з 06 жовтня 1997 року по 27 січня 1999 року, з 16 лютого 2006 року по 22 грудня 2007 року, з 17 березня 2011 року по 11 лютого 2012 року та з 22 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року, що включає суми районного коефіцієнту та північної надбавки за весь період роботи, виплатити ОСОБА_1 недоплачені суми пенсії та виплачувати таку в подальшому згідно проведеного перерахунку до виникнення обставин, з якими закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин;

зобов`язати відповідача провести перерахунок розміру пенсії, починаючи з 20 грудня 2013 року, з урахуванням фактичного страхового стажу та виключення з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, періоду підприємницької діяльності з 19 квітня 1999 року по 01 січня 2004 року;

зобов`язати ОУПФ провадити щомісячні виплати перерахованої пенсії з дня звернення з заявою про нарахування пенсії, тобто з виплатою заборгованості, що утворилася.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року у справі №348/1566/16-а позов задоволено частково. Адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 20 грудня 2013 року по 04 березня 2016 року включно - залишено без розгляду. Визнано протиправною відмову ОУПФ щодо неврахування при розрахунку позивачу, пенсії суми районного коефіцієнту та північної надбавки при визначенні розміру заробітної плати, яку він отримував за періоди роботи в районах Крайньої Півночі. Зобов`язано ОУПФ здійснити з 05 березня 2016 року перерахунок та виплату недоплачених ОСОБА_1 сум пенсії з врахуванням розміру заробітної плати з районним коефіцієнтом та північною надбавкою, яку він отримував: - у ТОВ «Содружество-Радужный-2» з 16 лютого 2006 року по 22 грудня 2007 року на підставі архівної довідки № 568/03-С від 17 червня 2013 року; - у ТОВ «КомиКуэст Интернешнл» з 17 березня 2011 року по 11 лютого 2012 року на підставі довідки № 19 Б від 10 лютого 2012 року, та на підставі довідки №41 Б від 22 лютого 2013 року; - у ТОВ «КНГ-Сервис» з 22 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року на підставі довідки № 784 від 28 травня 2013 року, та виплатити йому недоплачені суми пенсії і виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку до виникнення обставин, з якими закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин. Визнано протиправними дії відповідача щодо включення нульовим значенням доходу позивача за період з 19 квітня 1999 року по 01 квітня 2004 року, коли він здійснював підприємницьку діяльність як особа - суб`єкт підприємницької діяльності. Зобов`язано ОУПФ провести перерахунок ОСОБА_1 розміру пенсії, починаючи з 05 березня 2016 року, з урахуванням фактичного страхового стажу та виключенням з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, періоду підприємницької діяльності з 19 квітня 1999 року по 01 січня 2004 року. В решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того що доведеним є факт роботи позивача у районах Крайньої Півночі в спірні періоди, а тому у нього є право на зарахування до пенсії для її обчислення заробітної плати з урахуванням сум районного коефіцієнту та північної надбавки.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задоволено частково. Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року в частині задоволення позову та розподілу судових витрат скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В решті постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановляючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 22 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 348/1566/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 23 жовтня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 348/1566/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 24 жовтня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в ОУПФ та отримує пенсію по віку на пільгових умовах з 20 грудня 2013 року. Умовою для призначення такої пенсії було зарахування до його трудового стажу роботи у районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до них, яку він виконував в період з 02 липня 1981 року по 31 грудня 2012 року у пільговому розмірі з розрахунку один рік за один рік і шість місяців.

04 липня 2016 року позивач звернувся до ОУПФ із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати, що включає суми районного коефіцієнту та північної надбавки. Мотивами такого звернення було те, що під час призначення такої пенсії її обчислено без урахування північної надбавки та районного коефіцієнту, які нараховувались із заробітною платою у відповідному розмірі.

На підтвердження таких нарахувань ОСОБА_1 було подано відповідні довідки про заробітну плату.

Крім того, позивач зазначає, що у період з 19 квітня 1999 року по 01 квітня 2004 року він займався підприємницькою діяльністю, будь-якого доходу за цей час він не отримував. Згідно індивідуальних даних персоніфікованого обліку та відомостей ОУПФ про застраховану особу сума його заробітної плати за спірний період складає нуль гривень, цей же розмір було включено при розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії, що суттєво зменшило її розмір, а тому, вказаний період на думку позивача має бути виключений з розрахунку заробітної плати.

У відповідь на вищевказану заяву ОУПФ листом від 15 липня 2016 року № 126/с-15 повідомило ОСОБА_1 , що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи до 01 січня 1992 року в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього союзу РСР зараховуються до заробітної плати при обчисленні пенсії північна надбавка та районний коефіцієнт. Після 01 січня 1992 року підстав для врахування заробітної плати із врахуванням таких доплат немає. З приводу порушеного у заяві питання про період підприємницької діяльності позивача, то зарахування заробітної плати для таких осіб після 01 січня 2004 року за даними персоніфікованого обліку, а так як останнім за спірні періоди не подавалась звітність до системи персоніфікованого обліку, то заробітну плату за цей період було враховано з нульовим значенням.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що вимоги позивача щодо включення до заробітної плати для обчислення пенсії районного коефіцієнту та північної надбавки за період з 1996 по 2012 роки є безпідставними, так як із набранням чинності з 01 січня 1992 Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) районного коефіцієнту та північної надбавки під час обчислення стажу роботи та середньомісячного заробітку не передбачено, як в подальшому не було передбачено і Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року та постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 5 розділу XV «Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) період роботи до 01 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 1991 року.

Положеннями статті 3 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року встановлено, що у випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Угодою про гарантії прав громадян - держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року передбачено, що обчислення пенсії проводиться з заробітку за період роботи, який зараховується в трудовий стаж.

Відповідно до статті 66 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу) з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно з «Положенням про порядок призначення та виплати державних пенсій» затвердженого постановою Ради Міністрів СССР від 03 серпня 1972 року № 590, Законом СРСР від 15 травня 1990 року № 1480-I «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР» (далі - Закон № 1480-I) особам, які проживали у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсій враховувалася фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта.

Частиною першою статті 41 Закону № 1058-IV встановлено, що до заробітної плати (доходу для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 78 Закону № 1480-I було передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески.

Відповідно до статті 11 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Із долучених позивачем архівних довідок, які підтверджували факт його роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до цих районів, та отримання ним сум заробітної плати з урахуванням районного коефіцієнта та північної надбавки, судом апеляційної інстанції встановлено, що у період з 02 липня 1981 року по 03 січня 1983 року та з 18 лютого 1986 року по 27 травня 1991 року із нарахованої заробітної плати сплачувались страхові внески.

Відтак, з урахуванням вищенаведених законодавчих норм при визначені розміру заробітної плати за період з 02 липня 1981 року по 03 січня 1983 року та з 18 лютого 1986 року по 27 травня 1991 року для обчислення пенсії така мала б враховуватись із урахуванням районного коефіцієнта та північної надбавки.

При цьому, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив врахувати при обчисленні пенсії районний коефіцієнт та північну надбавку за вищевказані періоди. Однак, судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем вже враховано районний коефіцієнт та північна надбавка при обчисленні його пенсії за спірні періоди.

Крім того, як вірно встановлено цим судом, у матеріалах справи немає жодних відомостей про нараховану заробітну плату за період роботи позивача з 09 липня 1996 року по 27 березня 1997 року та з 06 жовтня 1997 року по 27 січня 1999 року, а відтак, суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для врахування його заробітку за ці періоди при обчисленні пенсії.

З приводу періодів з 16 лютого 2006 року по 22 грудня 2007 року, з 17 березня 2011 року по 11 лютого 2012 року та з 22 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року, заробітна плата за які, на думку позивача, має бути зарахована для обчислення пенсії з урахуванням районного коефіцієнта та північної надбавки, оскільки факт її отримання із відповідними доплатами підтверджується відповідними довідками, то суд вважає такі твердження безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 96 Закону № 1480-I передбачено, що при вибутті осіб, які проживають у районах, де до заробітної плати встановлено районні коефіцієнти, за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлено, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.

Із набранням чинності з 01 січня 1992 року Законом №1788-XII районного коефіцієнту та північної надбавки під час обчислення стажу роботи та середньомісячного заробітку не передбачено, як в подальшому не було передбачено і Законом № 1058-IV.

Тобто, з 01 січня 1992 року в разі виїзду особи за межі районів Крайньої Півночі обчислення заробітної плати, із якої призначаються пенсії, проводиться за виключенням районного коефіцієнту та північної надбавки.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 348/1660/16-а, 07 червня 2018 року у справі № 345/3172/17, 28 вересня 2018 року у справі № 671/86/15-а, 30 травня 2019 року у справі № 348/2974/14-а.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що питання неврахування при розрахунку пенсії північної надбавки було предметом розгляду Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, яка в постанові від 09 жовтня 2019 року у справа №489/5283/16-а дійшла висновку, що законодавством не передбачено право осіб на врахування до заробітку, з якого обчислюється пенсія, північної надбавки, яку отримували особи під час роботи в районах Крайньої Півночі. Факт сплати роботодавцем позивача страхових внесків з вказаних сум виплаченої надбавки в даному випадку жодного значення для вирішення спору не має. Зазначені висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 грудня 2018 року у справі №345/4049/16-а, і колегія суддів не знайшла підстав для відступлення від зазначених висновків.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду апеляційної інстанції, та є аналогічними тим, які зазначені в запереченнях на позовну заяву та апеляційні скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судом апеляційної інстанції надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанції у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

С.М. Чиркін