Справа № 826/9445/18
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року м. Київ №826/9445/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді - Костенка Д.А., суддів: Донця В.А., Шрамко Ю.Т.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) про визнання незаконним і нечинним наказу від 20.08.2008 №479 у частині,

в с т а н о в и в:

У червні 2018р. представник позивача адвокат Матвєєв В.Ю. звернувся до суду з позо-вом, в якому просить визнати незаконним і нечинним наказ МОЗ України від 20.08.2008 №479 у частині, а саме п. 3 Переліку захворювань, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем.

Підставами позову зазначено те, що оскаржуване положення має дискримінаційний характер, не відповідає ст. 23 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю, ст. 14 Закону України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ", ст. 2 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" і порушує право позивача бути призначеною опікуном над малолітньою дитиною.

Відповідач подав відзив, в якому зазначив, що у лютому 2017р. на виконання пп. 7 п. 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020р. ним було розроблено проект наказу про внесення змін до наказу від 20.08.2008 №479 та оприлюднено його на офіційному веб-сайті МОЗ України для громадського обговорення, але даний проект підписано не було з огляду на неоднозначне відношення громадськості. У відзиві відповідач погодився з думкою позивача про те, що Перелік захворювань є дискримі-наційним та не відповідає міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законам України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ" і "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", тому він не заперечує проти позовних вимог.

Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задово-лення позову, зважаючи на таке.

Наказом МОЗ України від 20.08.2008 №479, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.10.2008 за №1022/15713, затверджено Перелік захворювань, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем (далі - Перелік).

У пункті 3 цього Переліку вказано різновид захворювань (розладів): "Хвороба, зумов-лена вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ)"; шифр за Міжнародною статистичною класи-фікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я (десятий перегляд): "В 20 - В 24".

Статтею 264 КАС України визначено особливості провадження у справах щодо оскар-ження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Ре-спубліки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Позивач має 2-гу групу інвалідності, що підтверджується копіями пенсійного посвід-чення від 14.05.2014 і довідки до акта огляду МСЕК Серія 10 ААА №949750 від 20.06.2012 (а.с. 10-12). Застосування до позивача оскаржуваного положення підтверджується копією листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 20.03.2018 №05/2280 (а.с. 13), в якому зазначається про відсутність підстав для призначення позивача опікуном з огляду на наявність у позивача хвороби зі шифром Міжнародною статистичною класифікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я (десятий перегляд) В 20.

Таким чином, позивач вправі оскаржити п. 3 Переліку.

Згідно з ч. 3 ст. 244 СК України не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

У статті 212 СК України зазначено осіб, які страждають на хвороби, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (п. 8 ч. 1).

Як вже зазначав суд, у п. 3 Переліку вказано: "Хвороба, зумовлена вірусом імуноде-фіциту людини (ВІЛ)".

Таким чином, щодо позивача наявні законодавчі обмеження у можливості бути опіку-ном з огляду на наявність у неї вищевказаної хвороби.

Оцінюючи доводи позивача щодо невідповідності оскаржуваного положення вимогам міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законів України, суд зважає на таке.

Частиною 2 ст. 23 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16.12.2009 №1767-VI "Про ратифікацію Конвенції про права осіб з інвалідністю і Факультативного протоколу до неї" (офіційний переклад надісланий листом Мінсоцполітики №9833/0/14-16/19 від 06.07.2016) передбачено, що держави-учасниці забезпечують права та обов`язки осіб з інвалідністю стосовно опікунства, піклування, опіки, усиновлення дітей чи аналогічних інститутів, якщо такі поняття є в національному законодавстві; в усіх випадках першочергове значення мають вищі інтереси дитини. Держави-учасниці надають особам з інвалідністю належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків виховувати дітей.

Статтею 14 Закону України від 12.12.1991 №1972-XII "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ" передбачено, що люди, які живуть з ВІЛ, та особи, які належать до груп підвищеного ризику щодо інфікування ВІЛ, - громадяни України <...> користуються всіма правами та свободами, передбаченими Конституцією та законами України, іншими нормативно-правовими актами України (ч. 1).

Держава гарантує надання всім людям, які живуть з ВІЛ, та особам, які належать до груп підвищеного ризику інфікування ВІЛ, рівних з іншими громадянами можливостей для реалізації їхніх прав, зокрема в частині можливості адміністративного та судового захисту своїх прав (ч. 2).

Дискримінація особи на підставі наявності в неї ВІЛ-інфекції, а також належності людини до груп підвищеного ризику інфікування ВІЛ забороняється. Дискримінацією вважається дія або бездіяльність, що у прямий чи непрямий спосіб створює обмеження, позбавляє належних прав особу або принижує її людську гідність на підставі однієї чи кількох ознак, пов`язаних з фактичною чи можливою наявністю в неї ВІЛ, або дає підстави віднести особу до груп підвищеного ризику інфікування ВІЛ (ч. 3).

Як визначено у п. 2 ст. 1 Закону України від 06.09.2012 №5207-VI "Про засади запо-бігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 2 цього Закону законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Зважаючи на те, що Закон України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ" і СК України не містять прямих обмежень у можливості бути опікуном для людей, які живуть з ВІЛ, а ст. 14 цього Закону передбачає рівні з іншими громадянами можливості для реалізації їхніх прав і забороняє створення обмежень чи позбавлення належних прав особи на підставі наявності в неї ВІЛ, враховуючи визначені у ст. 2 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" принципи недискримінації, на яких має ґрунтуватися законодавство, а також, оскільки відповідачем не надано суду аргументованих доводів і доказів правомірності і об`єктивної обґрунтованості встановленого у п. 3 Переліку обмеження, суд дійшов висновку про наявність підстав для висновку про невідповідність оскаржуваного положення вищенаведеним нормам законів України, яке порушує право позивача бути опікуном малолітньої дитини.

Приходячи до такого висновку, суд приймає до уваги й надані сторонами на підтвер-дження наведених ними обставин про підготовку МОЗ України проекту наказу про виклю-чення спірного положення Переліку (п. 3), а саме:

- копії проекту наказу МОЗ України "Про внесення змін до наказу Міністерства охоро-ни здоров`я України від 20 серпня 2008 року №479" з Переліком, в якому відсутнє оскаржу-ване положення: "Хвороба, зумовлена вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ)"; шифр: "В 20 - В 24" (а.с. 20-23, 39-42);

- копії пояснювальної записки до вказаного проекту наказу і повідомлення про опри-люднення цього проекту наказу і пояснювальної записки до нього, в якій (пояснювальній записці) з посиланням на положення ст. 23 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю, ст. 14 Закон України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ" і ст. 2 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" зазначається про необ-хідність приведення нормативно-правових актів МОЗ України до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України, з урахування інтересів дитини, а також про дискримінаційність і невідповідність наведеним Конвенції і законам України оскаржуваного положення Переліку (а.с. 24, 25, 36-42).

Таким чином, суд вважає позов обґрунтованим.

Відповідно до ч. 9 ст. 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Виходячи з меж позовних вимог, встановлених судом обставин і наведених мотивів, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним і нечинним оскаржу-ваного п. 3 Переліку, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Як зазначав суд, суд вище, позивач має 2-гу групу інвалідності, тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" вона звільнена від сплати судового збору за подання даного позову. Інших судових витрат не зазначено, а відтак їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 241-246, 250, 264, 265 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 повністю.

2. Визнати незаконним і нечинним п. 3 Переліку наказу захворювань, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 20.08.2008 №479, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.10.2008 за №1022/15713.

Позивач: ОСОБА_1 ;

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Міністерство охорони здоров`я України;

01601, м. Київ, вул. Грушевського,7, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Дата рішення є днем складення його у повному обсязі.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: В.А. Донець

Ю.Т. Шрамко