Справа № 260/794/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9153/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника позивача Шипов К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційними скаргами Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Ващилін Р.О. у м. Ужрогоді) у справі № 260/794/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання неправомірними і скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:

визнати неправомірними та протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області та рішення, оформлене 29.11.2018 листом № Ф-2008/0-4747/0/18-18 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області;

скасувати рішення ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, оформлене листом від 29.11.2018 № Ф-2008/0-4747/0/18-18 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області;

зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області згідно матеріалів клопотання від 02.11.2018;

визнати неправомірними та протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області та наказ від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність»;

скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що він звернувся до відповідача із клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва на території Рахівського району Закарпатської області, до якого було долучено всіх необхідні документи. Однак листом від 29.11.2018 № Ф-2008/0-4747/0/18-18 у наданні такого дозволу було відмовлено з посиланням на наказ від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», за яким таке право надано іншій особі. Таку відмову відповідача вважає незаконною як за формою (оскільки відмовлено у формі листа, а не наказу), так і за змістом (оскільки підстави відмови суперечать вичерпному переліку, визначеному ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України). Звертає увагу суду на ту обставину, що клопотання ОСОБА_2 було надано значно пізніше, ніж клопотання позивача, а також підписано неуповноваженою особою, а тому відповідачем неправомірно надано перевагу такому, чим порушено права ОСОБА_1 .

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, оформлене 29.11.2018 листом № Ф-2008/0-4747/0/18-18 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області. Зобов`язано Головне управління Держгеокадарстру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.11.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність, орієнтовною площею 0,10 га, для індивідуального садівництва, за адресою: Рахівський район, Лазещинська АДРЕСА_1 рада, урочище Горішків (за межами населеного пункту). В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Жодних доказів наявності підстав, передбачених ст. 118 Земельного кодексу України, для відмови ОСОБА_1 у наданні такого дозволу відповідачем наведено не було. З огляду на встановлені обставини справи суд вважає, що відмова ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, оформлена у формі листа від 29.11.2018 № Ф-2008/0-4747/0/18-18, є протиправною.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування вправі відмовити в надані дозволу на розроблення проекту землеустрою лише з підстав невідповідності її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. При цьому в прийнятому органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішенні має бути посилання на закони та прийняті відповідно до них нормативно правових актів, що регулюють відносини у відповідній сфері, на підставі яких було відмовлено у надані дозволу.

Також, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в пунктах 4, 5 резолютивної частини та прийняти в цих частинах нове, яким:

зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області згідно матеріалів клопотання від 02.11.2018;

визнати неправомірними та протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області та наказ від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про рівність заявників у праві на отримання дозволу, в той час, як він має право першочергове, оскільки він є учасником бойових дій на сході України при проведенні антитерористичної операції.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в котрій покликається на те, що в межах поданої апеляційної скарги відсутні будь які доводи, що вказували б на наявність підстав для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення. Разом з цим просить їхню апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Інші особи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, явку уповноваженої особи не забезпечили, хоча належним чином були повідомленні, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 05.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням б/н від 02.11.2018 та доданими до нього документами, в якому просить надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність, орієнтовною площею 0,10 га, для індивідуального садівництва, за адресою: Рахівський район, Лазещинська АДРЕСА_1 рада, урочище Горішків (за межами населеного пункту) (а.с. 143).

16.11.2018 ОСОБА_2 також звернувся до відповідача із клопотанням б/н від 16.11.2018 та доданими до нього документами, в якому просить надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населеного пункту на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (а.с. 128).

Земельна ділянка, щодо якої зазначені громадяни звернулися до ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, є однією і тією ж самою.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області № 2123-сг від 23.11.2018 надано громадянину ОСОБА_2 дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва (код цільового призначення згідно класифікації видів цільового призначення земель 01.05), що розташовані за межами населеного пункту на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (а.с. 142).

В той же час за результатами розгляду поданого ОСОБА_1 клопотання листом від 29.11.2018 р. № Ф-2008/0-4747/0/18-18 ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області у наданні такого дозволу було відмовлено, обґрунтовуючи тим, що зазначена земельна ділянка оформляється у власність для індивідуального садівництва на підставі наказу від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» (а.с. 150).

Позивач вважаючи дії та рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України нормами громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у розмірі не більше 0,12 гектара.

Частина 3 ст. 116 ЗК України визначає умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, перелік яких є вичерпним, а саме: підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З системного аналізу правових норм вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.

Як вбачається зі змісту листа від 29.11.2018 р. № Ф-2008/0-4747/0/18-18 ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0, 10 га для ведення садівництва, що розташовані за межами населеного пункту на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, покликається на те, що ця земельна ділянка оформляється у власність для індивідуального садівництва на підставі наказу від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покликання відповідача в оскаржуваному рішенні на те, що земельна ділянка оформляється у власність для індивідуального садівництва на підставі наказу від 23.11.2018 № 2123-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», а саме ОСОБА_2 , як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованим з наступних підстав.

Так згідно із приписами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України, відповідно до якої держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що з урахуванням приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку, тому відповідно отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10.12.2013 (справа № 21-358а13) та від 07.06.2016 (справа № 21-1391а16) та у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 463/3375/15-а (адміністративне провадження № К/9901/15205/18).

В даному випадку, як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 (позивач), так і ОСОБА_2 (третя особа) мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку, а у відповідача не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відтак - і порушеного права позивачки.

Відповідно до ст. 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Як згадувалось вище, наказом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області № 2123-сг від 23.11.2018 надано громадянину ОСОБА_2 дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва (код цільового призначення згідно класифікації видів цільового призначення земель 01.05), що розташовані за межами населеного пункту на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області.

Однак, як слідує з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на момент прийняття оскарженого рішення до матеріалів справи не було долучено будь яких доказів про на буття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2

Тобто наказом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 23.11.2018 № 2123-сг, на який посилається відповідач в оскарженому рішення, ОСОБА_2 тільки надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відтак, як зазначалось вище отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у даному випадку.

Щодо покликання Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області в апеляційній скарзі на те, що ними 11.07.2019 прийнято наказ № 1587 сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку за кадастровим номером :03:002:0108 площею 0,1045 га та було рекомендовано оформити право власності на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в результаті чого ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується долученим витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 177053483 від 10.08.2019) то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як згадувалось вище під час розгляду справи в суді першої інстанції до матеріалів справи не було долучено будь яких доказів про на буття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , відтак колегія суддів в силу вимог ч. 4 ст. 308 КАС України дійшла висновку, що долучена копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не спростовує висновку суду першої інстанції, оскільки такий не був предметом розгляду у суді і відповідач при долученні такого документа до апеляційної скарги не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім цього колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про частково задоволення позовних вимог, а саме відмови в частині зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки під індивідуальне садівництво на території Рахівського району Закарпатської області згідно матеріалів клопотання від 02.11.2018 з наступних підстав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за наявними критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині втручання суду в дискреційні повноваження відповідача є безпідставними та підтверджують відповідні висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Щодо доводів позивача про те, що судом першої інстанції розгляд справи було проведено без виклику сторін в результаті чого спричинив неповноту судового розгляду та однобічний підхід до встановлення обставин справи та неналежної оцінки наявних у справі письмових доказів, то колегія суддів вважає, що такі по суті не спростовують висновку суду першої інстанції за результатом розгляду справи і не можуть бути підставою для скасування рішення в частині відмовлених позовних вимог.

Керуючись наведеним вище та оцінюючи наведені сторонами аргументи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що всі аргументи скаржників, наведені в апеляційних скаргах, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційних скаргах не зазначено.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 260/794/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 29 жовтня 2019 року