Справа № 640/7245/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 жовтня 2019 року № 640/7245/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Смолія І.В., за участю секретаря судового засідання Палія Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія»

до Офісу великих платників податків Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

за участю представників сторін:

від позивача: Ковальський Г.В., Кружільний В.О.

від відповідача: Труфанова В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» (надалі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу великих платників податків Державної податкової служби (надалі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджується, за твердженнями позивача, належним чином оформленою первинною документацією.

Відповідач проти позову заперечував із посиланням на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень контролюючого органу. Обґрунтованість прийнятих оскаржуваних рішень, підтверджується актом перевірки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

На підставі направлень від 31.01.2019 №92, №93, відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, наказу від 31.01.2019 №202 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Західна нафтогазова компанія» з питань визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податків по взаємовідносинах з ТОВ «Новітні інформаційні технології», ТОВ «Юнікан Сі», ТОВ «Монкім» за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Західна нафтогазова компанія» п.44.1 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, п.5 П(С)БО 15 «Дохід» затвердженого наказом Мінфіну України від 29.11.1999 №290, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування в сумі 1429262 грн. за 2016 рік, у тому числі за 1 квартал 2016 року на суму 1031560грн., за І півріччя 2016 року на суму 1983634грн., за три квартали 2016 року на суму 1983634,грн., за 2016 рік на суму 1429262грн. та занижено податок на прибуток в сумі 99 787 грн. за 2016 рік.

За результатами перевірки, відповідачем прийнято податків повідомлення-рішення від 10.04.2019 № на суму 1429262,00грн. та від 10.04.2019 № на суму124733,75грн. (за основним платежем 99787грн., штрафними (фінансовими) санкціями 24946,75грн.).

Вважаючи вказане податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно вимог п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абз.11 ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 14.03.2019 №767/28-10-42-06/33064160, висновки щодо порушення ТОВ «Західна Нафтогазова Компанія» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та контрагентами: ТОВ «Монкім», ТОВ «Юнікан Сі» та ТОВ «Новітні та інноваційні технології».

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентами з урахуванням умов спірних правовідносин.

Так, фінансово-господарські операції між ТОВ «Західна Нафтогазова Компанія» (постачальник) та ТОВ «Новітні та інноваційні технології» (покупець) ґрунтувались на договорі від 12.03.2016 №ЗН-МО-2224, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця нафтопродукти згідно рахунків-фактур або/та видаткових накладних, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар.

Відповідно до положень Договору, асортимент, кількість та ціна зазначаються у накладних або/та актах приймання-передачі на відпуск товару. Ці накладні та/або акти приймання-передачі , підписані покупцем або його представником, вважаються достатніми умовами і доказами узгодженості між сторонами, є розрахунковими документами та одночасно є невід`ємними частинами цього договору.

На підтвердження виконання вимог вказаного договору, позивачем надано до матеріалів справи копії договору поставки нафтопродуктів №ЗН-МО-2224 від 12.03.2016 з Додатковою угодою №1 від 12.03.2016, укладеного ТОВ «Західна нафтогазова компанія» з ТОВ «Новітні та інноваційні технології»; копії Рахунка на оплату №1445 від 12.03.2016, Рахунка на оплату №1446 від 12.03.2016, Видаткової накладної № 36000115 від 12.03.2016, Видаткової накладної №36000116 від 13.03.2016, Акта звірки взаєморозрахунків за період - березень 2016 року між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» та ТОВ «Новітні та інноваційні технології», Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №ТТН-0000946 від 12.03.2016, Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №ТТН-0000947 від 13.03.2016, оригінали в наявності у Позивача. Копії податкових накладних (з квитанціями №1) № 177 від 12.03.2016 та № 181 від 12.03.2016, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних. Копії Акцизних накладних (з квитанціями №1-АН та 2-АН) №169 від 12.03.2016 та №174 від 13.03.2016, отримані з Єдиного реєстру акцизних накладних. Копія Довідки AT «АЛЬФА- БАНК» від 16.04.2019 №36843-28.1-236662 про надходження грошових коштів на поточний банківський рахунок Позивача від ТОВ «НІТ» за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.

Відповідно до акту перевірки, між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) та ТОВ «Юнікан Сі» (покупець) підписано договір від 25.04.2016 №ЗН-МО-2256, відповідно до мов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця нафтопродукти згідно рахунків-фактур або/та видаткових накладних, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар.

До матеріалів справи позивачем надані копії договору поставки нафтопродуктів №ЗН-МО-2256 від 25.04.2016 з Додатковою угодою №1 від 25.04.2016, укладеного ТОВ «Західна нафтогазова компанія» з ТОВ «Юнікан Сі»; копії Рахунка на оплату №2461 від 25.04.2016, Видаткової накладної №36001311 від 26.04.2016, Видаткової накладної № 36001311 від 26.04.2016, Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №АУ/1 від 26.04.2016. Копія податкової накладної (з квитанцією №1) №875 від 25.04.2016, отримана з Єдиного реєстру податкових накладних. Копія Акцизної накладної (з квитанціями №1-АН та 2-АН) №1676 від 26.04.2016 отримана з Єдиного реєстру акцизних накладних. Копія Довідки AT «АЛЬФА-БАНК» від 16.04.2019 №36847-28.1-236664 про надходження грошових коштів на поточний банківський рахунок позивача від ТОВ «Юнікан Сі» за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.

Згідно договору від 25.04.2016 №ЗН-МО-2251, ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) зобов`язується поставити та передати у власність ТОВ «Монкім» (покупець) нафтопродукти згідно рахунків-фактур або/та видаткових накладних.

На підтвердження вказаного договору, до матеріалів справи позивачем надані копії Договору поставки нафтопродуктів №ЗН-МО-2251 від 25.04.2016, укладеного ТОВ «Західна нафтогазова компанія» з ТОВ «Монкім», з Додатковими угодами до вказаного договору № 2 від 18.05.2016, №4 від 24.05.2016 та від 15.06.2016; копії Рахунка на оплату № 2878 від 18.05.2016, Рахунка на оплату №3015 від 24.05.2016, Рахунка на оплату №3539 від 15.06.2016, Видаткової накладної №36001754 від 18.05.2016, Видаткової накладної №36001908 від 24.05.2016, Видаткової накладної №36002572 від 15.06.2016, Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №ТТН-0002390 від 18.05.2016, Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №Дрт00104 від 24.05.2016, Товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №Дрт00347 від 15.06.2016 додаються до позовної заяви. Копії податкових накладних (з квитанціями №1) №372 від 18.05.2016, №609 від 24.05.2016 та №459 від 15.06.2016, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних. Копії Акцизних накладних (з квитанціями №1-АН та 2-АН) №2402 від 18.05.2016, №2638 від 24.05.2016 та №3589 від 15.06.2016, отримані з Єдиного реєстру акцизних накладних. Копія Довідки AT «АЛЬФА-БАНК» від 16.04.2019 №36844-28.1-236663 про надходження грошових коштів на поточний банківський рахунок позивача від ТОВ «Монкім» за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.

З акту перевірки від 14.03.2019 №767/28-10-42-06/33064160 вбачається, що висновки щодо нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами ґрунтуються на відсутності товарно-транспортних накладних для встановлення факту перевезення товару та на результаті аналізу податкової інформації контрагентів позивача, а саме: відсутність звітності до контролюючих органів, основних засобів.

З огляду на такі твердження відповідача, суд зазначає, відповідно до п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (в редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 05.12.2013 №983), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Поряд з цим, слід зазначити, що вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку витрат та кредиту платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

При цьому товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду 21.03.2018 у справі №816/338/14).

Поряд з цим, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

У той же час, контролюючим органом при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками такої операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Аналогічна правова позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Водночас, суд керується пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Так, судом встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 26.12.2016 у справі №752/1782116-к (провадження №1-кп/752/869/16) директора ТОВ «Монкім» ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.205 Кримінального кодексу України.

Необхідно зазначити, що у договорі, укладеному між позивачем та ТОВ «Монкім» директором ТОВ «Монкім» зазначено ОСОБА_1 . Відтак, ураховуючи вищевикладене, бухгалтерські та податкові документи складені ТОВ «Монкім» з порушенням чинного законодавства.

Перевіряючи доводи відповідача про наявність вироку суду стосовно директора ТОВ «Монкім» ОСОБА_1 за ч.1 ст.205-1 КК України, то суд зазначає наступне.

Наявність кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки норма частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється лише на особу, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову. Тому обов`язковими є лише обставини щодо безпосередньо цієї особи (засудженого (виправданого) або притягнутого (не притягнутого) до відповідальності), а не щодо інших осіб.

Разом з тим, вироком суду відносно посадової особи ТОВ "Монкім" не встановлено протиправної діяльності посадових осіб позивача за спірними господарськими операціями. Добросовісний платник не може бути притягнутий до відповідальності за податкове правопорушення лише з тих підстав, що його контрагент має дефект правового статусу, в тому числі ознаки фіктивності.

Щодо посилань представника відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2018 у справі К/9901/1478/18, відповідно до якої, статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Суд зауважує, що для застосування даної правової позиції Верховного Суду мають бути наявними дві обставини: встановлена вироком суду фіктивність підприємства контрагента платника податків і факт формального складання первинних документів за відповідними господарськими операціями.

Також суд зазначає, що в даному випадку вказана правова позиція не може бути застосована, оскільки у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі К/9901/1478/18 мова йде про наслідки фіктивності підприємства-продавця, а в даній справі ознаки фіктивності має підприємство-покупець (ТОВ «Монкім»), наслідки такої фіктивності, не можуть стосуватися продавця, яким виступає позивач у даних правовідносинах

Окрім того, що поряд з правовою позицією Верховного Суду, зазначеною відповідачем в обґрунтування своїх доводів, існує інша, з обставинами справи аналогічними даній справі, яка підлягає врахуванню судом першої інстанції при її розгляді.

Відповідно до висновків Верховного Суду у справі К/9901/3360/17, суд зазначив, що сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Відтак, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач як платник податків, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цим підприємством було одержання позивачем податкової вигоди. Господарська діяльність суб`єкта господарювання не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретним підприємством або товариством, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку, такі висновки викладені в рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України".

За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Суд зазначає про правову позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 72 КАСУ.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Частиною 2 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 78, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.04.2019 № , від 10.04.2019 № .

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» () за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної податкової служби () судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 19210,00грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті десять гривень).

Позивач: Товариством з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» (01054, м.Київ, вул.Тургенівська, 15, офіс 52, ).

Відповідач: Офіс великих платників податків Державної податкової служби (04119, м. Київ, Дегтярівська, 11-г, ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій