Справа № 826/2216/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2216/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддя Кузьменко В.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання копії наказу від 26.03.2008 №13-96, зобов`язання відповідача надати позивачеві копію наказу від 26.03.2008 № 13-96, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України надати ОСОБА_1 копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю та вирішено вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Генеральну прокуратуру України повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 від 11 грудня 2017 року про надання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96 та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Не погоджуючись із вказаним рішенням в чати сні виходу за межі позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.07.2019 виключивши п. 2 його резолютивної частини про зобов`язання Генеральної прокуратури України повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 від 11.12.2017 про надання копії наказу від 26.03.2008 № 13-96 та надати обґрунтовану відповідь у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», змінити мотивувальну частину судового рішення, виключивши з його тексту слова «... однак, зі змісту відповіді вбачається, що по суті запит позивача не розглянуто, що свідчить про неправомірну відмову в наданні інформації» (абзац 4 сторінки 4) та виключити з тексту висновок про необхідність виходу за межі позовних вимог, а саме текст наступного змісту: «Водночас, суд вважає, що з метою належного захисту прав позивача, а також враховуючи факт неправомірної відмови в наданні інформації, на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути інформаційний запит позивача від 11 грудня 2017 року, у якому ОСОБА_1 просила надати копію наказу від 26 березня 2008 року № 13-96 повторно, та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» (абзац 5 сторінки 4), в решті судове рішення залишити в силі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом не враховано, що п. 2 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» чітко визначено критерії щодо змісту запиту, а сполучники «або» та «чи» розділяють конкретно визначені категорії, які мають бути у запиті на інформацію, а саме: «загальний опис інформації» або «вид, назву, реквізити» чи «зміст документа, проте, ОСОБА_1 у запиті зазначено лише дату та номер запитуваного документу, тобто без його загального опису, без назви та вказівки про його зміст. Лише у позовній заяві позивачем конкретизовано, що саме наказом від 26.03.2008 № 13-96 «затверджено об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ». Таким чином інформаційний запит ОСОБА_1 стосовно надання копії наказу від 26.03.2008 № 13-96 зазначених вище обставин щодо загального опису, назви чи змісту документа, які були відомі позивачу, не містив.

Також, апелянт зазначає, що судове рішення від 23.07.2019 містить висновок про відмову в позові повністю, а тому рішення про зобов`язання Генеральної прокуратури України розглянути інформаційний запит не відповідає ст. 246 КАС України.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в резолютивній частині - зміні, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ГПУ із інформаційним запитом, у якому просила надати копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96 (а.с.14, т.1).

Листом від 15 грудня 2017 року №19/4-2012вих-17, ГПУ повідомлено позивача про те, що за запитуваними критеріями неможливо встановити який саме документ запитується, у зв`язку із чим, надати інформацію немає можливості, а також зазначено, що у випадку уточнення запитуваної інформації, її буде надано (а.с.15, т.1).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання Генеральну прокуратуру України повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 від 11 грудня 2017 року про надання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96 та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян", однак, вважає, що судом першої інстанції невірно порушено норми процесуального в частині невідповідності резолютивної частини приписам ст. 245, 246 КАС України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно положень статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм та не заперечується відповідачем, запитувана позивачем інформація є публічною інформацією в розумінні положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядником якої є Генеральна прокуратура України.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Аналізуючи зміст наявної в матеріалах справи копії інформаційного запиту від 11 грудня 2017 року, колегія суддів приходить до висновку, що за своєю формою та змістом такий запит відповідає вимогам встановленим частиною п`ятою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Так, запит ОСОБА_1 містить: прізвище, ім`я, по батькові позивача, поштову адресу, адресу електронної пошти, номер засобу зв`язку, а також реквізити документа щодо якого зроблено запит, а саме зазначено "Надати копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96".

Колегія суддів звертає увагу на те, що пункт 2 частини п`ятої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не передбачає обов`язку запитувача інформації вказати у запиті всі перелічені критерії, а містить сполучники "або", "чи", а тому приходить до висновку, що реквізити документа щодо якого зроблено запит, є достатніми для його ідентифікації.

При цьому, відповідачем не доведено, та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що існує декілька наказів Генеральної прокуратури України з такими реквізитами.

Частиною першою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 21 Закону України "Про доступ до публічної інформації" зокрема передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно.

У відповідності до частин першої, другої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Як встановлено колегією суддів вище, відповідачем надано відповідь на запит позивача, в межах строку, встановленого Законом України "Про доступ до публічної інформації", однак, зі змісту відповіді вбачається, що по суті запит позивача не розглянуто, що свідчить про неправомірну відмову в наданні інформації.

Разом з тим, колегією суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у межах спору не виявлено протиправної поведінки відповідача щодо ненадання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, доданого позивачем до адміністративного позову дозволу на виконання будівельних робіт №0262-Гл від 14.04.2008 (а.с.6 ,т.1), який видано, зокрема, відповідно до проектної документації затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 26.03.2008 №13-96, вбачається наявність у відповідача запитуваної інформації, а тому, бездіяльність відповідача щодо ненадання копії наказу від 26 березня 2008 року №13-96 є протиправною.

Однак, позивач рішення суду першої інстанції не оскаржував, а тому, колегія суддів в даному випадку, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, в цій частині залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з метою належного захисту прав позивача, а також враховуючи факт неправомірної відмови в наданні інформації, на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути інформаційний запит позивача від 11 грудня 2017 року, у якому ОСОБА_1 просила надати копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96 повторно, та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Отже, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягав частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Таким чином, у випадку виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції мав адміністративний позов задовольнити частково, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути інформаційний запит позивача від 11 грудня 2017 року, у якому ОСОБА_1 просила надати копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96 повторно, та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Отже, резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зазначення щодо відмови у задоволенні адміністративного позову повністю, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо інших доводів апелянта, то такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, у зв`язку з вищевикладеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції в частині зазначення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю одночасно з зобов`язанням відповідача розглянути інформаційний запит позивача від 11 грудня 2017 року, у якому ОСОБА_1 просила надати копію наказу від 26 березня 2008 року №13-96 повторно, та надати обґрунтовану відповідь, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян" не відповідає вимогам ст. 245, 246 КАС України, а тому, у відповідності до ст.317 КАС України, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року змінити в резолютивній частині, виклавши абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов