Справа № 420/1501/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1501/19
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Єщенка О.В.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Єфіменка К.С. в місті Одесі по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №47 від 11.03.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог повністю. В обґрунтування скарг апелянтом зазначено, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а також допущено неправильне встановлення обставин справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що прибути до України та звернутись за захистом до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області апелянта змусили життєві обставини які стались у Кот-Д`Івуар , а саме те, що він офіційно є членом партії FРІ з 2010 року. Представники партії FРІ є депутатами парламенту Кот-д`Івуару, також, представники зазначеної партії мають своїх представників у місцевих органах виконавчої влади. Лідер партії ОСОБА_5 програв вибори президента у 2010 році і його запроторили до в`язниці (2010-2011 роки) та віддали під міжнародний трибунал. Апелянт вказує, що спільно з іншими прихильниками ОСОБА_5 брав участь у мітингах на його підтримку протягом 2011-2018 років, останній мітинг відбувся у вересні 2018 року. Під час проведення мітингу 25 вересня 2018 року позивач був заарештований та перебував під арештом протягом трьох днів, офіційні обвинувачення висунуті не були, після чого його звільнили. Апелянт вважає, що оскільки прихильники ОСОБА_6 серед населення постійно погрожували прихильникам ОСОБА_5 , у тому числі і йому, відповідно надана інформація вказує на факт загрози життю та здоров`ю позивача при поверненні до Кот-Д`Івуар .

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем с.Морікро, департаменту Сакассу, регіону Гбеке, району Валі ду Бандама, за віросповіданням християнин-євангеліст, за національністю - івуарієць, етнічна належність - баулі, рідна мова - баулі, вільно володіє французькою мовою.

Позивач, 18.02.2019 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що прибув в Україну 18.01.2019 року, кордон перетнув легально на підставі паспортного документа Кот - д`Івуару серії НОМЕР_1.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив, що офіційно перебуває членом партії FPI з 2010 року. Лідер партії ОСОБА_5 програв вибори президента у 2010 році і його запроторили до в`язниці (2010-2011 роки) та віддали під міжнародний трибунал. Позивач спільно з іншими прихильниками ОСОБА_5 брали участь у мітингах на його підтримку протягом 2011-2018 років, останній мітинг відбувся у вересні 2018 року. Вони виходили на мітинги кожного разу, коли відбувалися засідання в Гаазі. Прихильники діючої влади, зокрема новообраного президента ОСОБА_6 , постійно намагалися завадити проведення мітингів. Під час проведення мітингу 25 вересня 2018 року позивач був заарештований правоохоронними органами та перебував під арештом протягом трьох днів. Офіційні обвинувачення позивачу не були висунуті, після чого йому звільнили. Прихильники ОСОБА_6 серед населення постійно погрожували прихильникам ОСОБА_5 , у тому числі позивачу, іноді могли виникати бійки між ними. Внаслідок цього позивач морально не міг в подальшому знаходитися на території країни громадянської належності. У випадку повернення, позивач точно не може пояснити, що може з ним трапитися. Водночас дуже боїться щоб його не вбили.

На підставі матеріалів особової справи №2019OD0032, заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок мотивовано відсутністю умов, визначених п.1,13, ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», для отримання відповідного статусу.

11.03.2019 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області видано наказ №47 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.03.2019 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з наказом №47 від 11.03.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач належним чином перевірив обставини, викладені у заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, та цілком обґрунтовано зробив висновок про відсутність підстав необхідних для визнання позивача біженцем, або віднесення його до категорії осіб, які потребують додаткового захисту. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №47 від 11.03.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила).

Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області від №47 від 11.03.2019 року прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивачів умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, ані позивач, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання від діючої влади Кот - Д`Івуар.

Близькі родичі позивача наразі мають можливість безперешкодного працевлаштування та подальшої трудової діяльності на державній службі (анкета від 27.02.2019 року), у них не виникає жодних проблем в процесі трудової діяльності (протокол співбесіди від 11.03.2019 року). Крім того, позивач продовжує підтримувати контакти з рідною сестрою, яка заміжня за представником державних військових структур, у позивача не виникає проблем у зв`язку з вищезазначеною обставиною (анкета від 27.02.2019 року), що додатково вказує на відсутність неправомірних утисків по відношенню до позивача з боку державних органів.

Як вбачається з матеріалів особової справи апелянта, під час проживання на території країни громадянської належності він не приймав участь у виборчих політичних процесах, не балотувався до органів державної влади (арк. 11, 17 протоколу співбесіди від 11.03.2019). Повідомлені апелянтом обставини прийняття участі у окремих політичних акціях на території країни громадянської належності не носить характер цілеспрямованого висловлення власних політичних поглядів здійснення активних дій або вираження протесту. Так, у відповідності до повідомленої позивачем інформації, його роль полягала у облаштуванні приміщень, технічному забезпеченні, створенні необхідних умов для проведення відповідних заходів (арк. 8 анкети від 27.02.2019; арк. 10 протоколу співбесіди від 11.03.2019); під час проведення відповідних політичних акцій позивач не закликав до проявів актів громадської непокори (арк. 16 протоколу співбесіди від 11.03.2019), не були висловлені гасла, які могли б бути спрямовані на зміну діючого політичного устрою на території країни громадянської належності, позивач заперечує можливість зазнати загрози для себе на території країни громадянської належності через приписуване вороже ставлення до влади.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів особової справи апелянта, загальна необізнаність та відсутність ґрунтовного володіння позивачем інформацією про нинішню політичну ситуацію на території краї громадянської належності, відсутність належної аргументації причинам обставинам здійснення власної політичної діяльності, неможливість надати чіткі відповіді на загальні питання стосовно структури та порядку діяльно державних органів на території Кот-д`Івуару (арк. 19 протоколу співбесіди від 11.03.2019) ставить під обґрунтований сумнів саму обставину прийняття позивачем участі у політичному житті на території країни громадянської належності.

Щодо доводів апелянта, що під час перебування на території країни громадянської належності він був членом політичної партії «FPI», колегія суддів зазначає, що позивач не надав жодних доказів, документальних підтверджень обставин власної участі у зазначеній партії, незважаючи на можливість їх надання враховуючи повідомлену інформацію можливого прийняття участі у діяльності зазначеної політичної сили. Суд враховує, що позивач під час співбесід у міграційному органі зазначав різну інформацію стосовно дати вступу до партії. (арк. 8 анкети від 27.02.2019, арк. 16 протоколу співбесіди від 11.03.2019). При цьому, позивач не повідомляє конкретну інформацію стосовно самої партії, її ідеології, напрямку та обставин її політичної діяльності (арк. 17-19 протоколу співбесід від 11.03.2019) що вказує на неправдоподібність вищевказаної інформації.

Щодо доводів апелянта, щодо обставин його арешту у вересні 2018 року, колегія суддів зазначає, що як вбачається з відомостей, наданих позивачем міграційному органу під час проведення співбесід, у вересні 2018 року апелянта було заарештовано представниками поліції країни громадянської належності для з`ясування необхідних обставин, в подальшому його було звільнено представниками правоохоронних структур, офіційних обвинувачень відношенню до позивача висунуто не було (арк. 8 анкети від 27.02.2019), після звільнення позивач протягом тривалого періоду часу залишався проживати території країни громадянської належності (арк. 14 протоколу співбесіди 11.03.2019), продовжував безперешкодно відвідувати місце роботи (арк. протоколу співбесіди від 11.03.2019), безпроблемного виїзду за межі країни громадянської належності (арк. 14 протоколу співбесіди від 11.03.2019), що спростовує твердження позивача про наявність вдаваних переслідувань відношенню до нього на території країни громадянської належності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених обставин справи, свідчить про відсутність у апелянта обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію, викладену зокрема у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року (справа №820/1502/17).

Відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного наказу №47 від 11.03.2019 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.В. Єщенко