Справа № 826/6677/16
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6677/16 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кармазін О.А. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття наказ Державної фіскальної служби України від 13.04.2016 № 1345-О "Про припинення державної служби ОСОБА_1";

2) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві;

3) стягнути з ГУ ДФС у м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14.04.2016 і до моменту фактичного поновлення на роботі;

4) допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві;

5) стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2019 року позов задоволено частково: визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.04.2016 № 1345-О "Про припинення державної служби ОСОБА_1"; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві з 14.04.2016; стягнуто з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 277 167,52 грн.; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з 02.04.1999 працював у органах державної податкової служби.

У період з грудня 2008 року по січень 2012 року обіймав посаду начальника управління погашення прострочених податкових зобов`язань ДПА у м. Києві, м. Київ.

З січня 2012 року по травень 2012 року - начальник управління погашення податкового боргу ДПА у м. Києві, м. Київ.

З травня 2012 року по серпень 2012 року обіймав посаду заступник начальника ДПІ у Шевченківському районі м. Києві ДПС, м. Київ.

З серпня 2012 року по травень 2013 року - начальник управління погашення податкового боргу ДПС у м. Києві, м. Київ.

З травня 2013 року по жовтень 2014 року - начальник управління обслуговування платників податків ГУ Міндоходів у м. Києві, м. Київ.

Наказом ДФС України від 23.10.2014 № 994-0 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві.

Наказом ДФС України від 11.12.2014 № 1871-о "Про покладення обов`язків на ОСОБА_1 " покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві на заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_1 з 11.12.2014.

Згідно з наказом ДФС України від 26.12.2014 № 2156-О "Про покладення обов`язків на ОСОБА_1 ", у зв`язку з службовою необхідністю покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві на заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_1 з 29.12.2014.

Відповідно до наказу ДФС України від 01.04.2015 № 1000-О "Про покладення обов`язків на ОСОБА_1 " у зв`язку з службовою необхідністю покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві на заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_1 з 01.04.2015.

Разом з тим, 26.02.2016 начальником головного управління внутрішньої безпеки ДФС України на адресу голови ДФС України надіслано доповідну записку № 713/99-99-08-03-01-18, в якій зазначено про те, що під час здійснення заходів щодо запобігання корупції і контролю за їх реалізацією в територіальних органах ДФС встановлено можливе порушення антикорупційного законодавства заступником начальника ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1.

У вказаній доповідній записці зазначено, що згідно з наказом ДФС від 01.04.2015 № 1000-о ОСОБА_1 у період з 01.04.2015 по 18.06.2015 виконував обов`язки начальника ГУ ДФС у м. Києві. Відповідно до декларації ОСОБА_1 про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік дружиною останнього є ОСОБА_3 , яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Згідно з відомостями з ЄДР, остання зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві з 23.09.2008.

З огляду на викладене, службові особи головного управління внутрішньої безпеки дійшли висновку, що після введення в дію з 26.04.2015 Закону України "Про запобігання корупції" у ОСОБА_1 виник потенційний конфлікт інтересів у зв`язку із здійсненням його дружиною підприємницької діяльності на території м. Києва, а відтак у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції" ОСОБА_1 . зобов`язаний був повідомити про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів.

Враховуючи викладене, у доповідній записці начальник головного управління внутрішньої безпеки запропонував провести перевірку щодо зазначених фактів.

Того ж дня, 26.02.2016 на адресу заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 надіслано лист ДФС України № 6915/7/99-99-08-03-01-17 щодо надання пояснень відносно невиконання ОСОБА_1 вимог ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції".

01.03.2016 ОСОБА_1 на адресу голови ДФС України надіслано пояснення № 1883/8-26-15-00 "Щодо забезпечення вимог ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції", в яких повідомлено, що наведена ситуація жодним чином не підпадає під критерії, що віднесені до потенційного конфлікту інтересів та/або реального конфлікту інтересів, оскільки перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки начальника ГУ ДФС у м. Києві він жодним чином не мав ані фактичної, ані юридичної можливості впливати на нарахування та сплату дружиною податків та інших обов`язкових платежів, визначення та сплату сум податкових та грошових зобов`язань, а також застосування штрафних санкцій та інших видів відповідальності.

Натомість, 13.04.2016, за порушення вимог, передбачених ст.ст 16, 161 Закону України "Про державну службу", на підставі ст. 30 Закону головою ДФС України прийнято наказ № 1345-о, яким припинено державну службу заступника начальника ГУ ДФС у м. Києва ОСОБА_1 та звільнено останнього з посади.

Позивач, вважаючи вказаний наказ таким, що порушує його права, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції зазначив, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, тобто залишенню без задоволення підлягають вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Порядок проходження державної служби, особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII).

У статті 8 Закону № 889-VIII наведено основні обов`язки державного службовця, а саме: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; з повагою ставитися до державних символів України; обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України «Про запобігання корупції».

Згідно статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Отже, для конфлікту інтересів характерна наявність трьох об`єктивних ознак: приватний інтерес, службові повноваження, суперечність між ними, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішення або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання службових повноважень.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, до яких, зокрема, відносяться державні службовці, посадові та службові особи інших державних органів, зобов`язані:

- вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

- повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

- не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

- вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу (ч.3 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції»).

Заходи зовнішнього та самостійного врегулювання конфлікту інтересів визначені у ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції».

Так, відповідно до частини першої вказаної статті Закону зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:

1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів;

2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень;

3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи;

5) переведення особи на іншу посаду;

6) звільнення особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади.

Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування.

Колегія суддів зазначає, що наказ від 13.04.2016 № 134-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1" прийнято у зв`язку з тим, ОСОБА_1 при виконанні обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві, в порушення вимог ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції" не повідомив безпосереднього керівника - голову ДФС України про наявність потенційного конфлікту інтересів, оскільки дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на податковому обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві з 23.09.2008.

На час тимчасового виконання ОСОБА_1 обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві було чинним Положення про Головне управління ДФС у м. Києві, затверджене наказом ДФС України від 20.08.2014 № 54 (далі - Положення № 54).

Проаналізувавши Положення № 54, колегія суддів зазначає, що основним завданням ГУ ДФС є організація та координація роботи підпорядкованих ДПІ та проведення перевірки стану організації роботи ДПІ, а також надання методичної і практичної допомоги в організації роботи підпорядкованих ДПІ.

Поряд з цим, аналізуючи повноваження начальника ГУ ДФС, суд зазначає, що головним завданням останнього є організація роботи, забезпечення виконання та контроль за таким виконанням як в ГУ ДФС, так і в ДПІ Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну, що належить до компетенції ДФС, наказів ДФС та ГУ ДФС, доручень Голови ДФС, його першого заступника та заступників.

Більш того, відповідно до даних сайту ДФС України (http://kyiv.sfs.gov.ua/dfs-u-regioni/golov-upr/rozpodil-oboviazkiv/) щодо розподілу обов`язків між керівним складом Головного управління ДФС у м. Києві, до обов`язків начальника Головного управління ДФС у м. Києві віднесено наступні обов`язки: управління організації роботи; управління охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації; управління по роботі з персоналом; управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності; управління внутрішнього контролю; управління моніторингу доходів та обліково-звітних систем; управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом; відділ з питань запобігання та виявлення корупції; відділ впровадження відомчих реформ; управління комунікацій.

Водночас обов`язки, які стосуються координації та контролюю податкового законодавства щодо сплати податків та зборів, віднесені до кола повноважень перших заступників та заступників начальника ГУ ДФС у м. Києві.

Колегія суддів наголошує, що начальник ГУ ДФС не володіє формальними повноваженнями для впливу на працівників підпорядкованих ДПІ. Натомість використання неформальних повноважень у тому числі і через керівників ДПІ підпорядкованих ГУ ДФС, є корупційним правопорушенням, яке потребує встановленню та доведенню у встановленому законодавством порядку.

Підсумовуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ані начальник ГУ ДФС та ані його заступники не наділенні повноваженнями втручатись у діяльність підпорядкованих ГУ ДФС територіальних органів щодо сплати податків, зборів, інших обов`язкових платежів, ведення обліку та подання податкової звітності, оскільки такі територіальні органи є самостійними органами, уповноваженими приймати рішення в межах своїх повноважень, зокрема, щодо платників податків, що знаходяться у них на обліку.

В той же час, апелянтом не надано жодного доказу, який би підтверджував факт проведення перевірки дружини позивача та встановлення факту наявності в її діях певних порушень. Без допущення з боку платника податку (зокрема, дружини позивача) порушення вимог податкового законодавства, здійснити будь-який інший вплив на нього, контролюючий орган не має повноважень. Тобто, а ні ГУ ДФС у м. Києві, а ні ДПІ у Печорському районі в м. Києві не мають законних повноважень здійснити вплив на поведінку, права та обов`язки платника податків, і на дружину позивача, зокрема.

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи міститься перелік рішень, які приймав ОСОБА_1 у період з 01.04.2015 по 18.06.2015 при виконанні ним обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві, серед яких відсутні будь-які рішення, що пов`язані з провадженням господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 , яка перебуває на обліку в ДПІ у Печерському районі.

Суд наголошує, що повноваження ГУ ДФС полягають у здійсненні організаційних та координаційних функціях, тоді як повноваження ДПІ полягали (на час виникнення спірних відносин) у здійсненні контролю та координації податкового законодавства щодо податків та зборів, що виключає у даному випадку наявність потенційного конфлікту інтересів

Окрім цього, постійно наголошуючи в своїй апеляційній скарзі на наявність у позивача можливостей впливу, апелянт не розкриває яким же саме законодавчим способом Позивач міг би вплинути на працівників ДПІ у Печорському р-ні м. Києва, що призвело б до подальшого втручання в права та інтереси своєї дружини.

Також, в своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивач в силу положень ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний був звернутись до НАЗК з метою отримання відповідного роз`яснення.

Однак, варто наголосити, що у позивача сумнівів щодо відсутності в його діях потенційного конфлікту інтересів не було (що прямо прослідковується виходячи з норм Податкового кодексу України та Положення № 54). В той же час, сумніви щодо прийняття Наказу про припинення державної служби Позивача були саме в ДФС України.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від о6.11.1992 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, при розгляді даного спору необхідно брати до уваги, ті обставини та документи, доводи щодо звільнення, які існували на момент виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з чим посилання відповідача-1 щодо відкликання зауважень за № 910/99-99-10-03-02-18 від 12.04.2016 року «Про розгляд проекту наказу» не скасовують зобов`язання щодо їх врахування під час прийняття оскаржуваного наказу.

Вищенаведене свідчить, що саме у ДФС України не було єдності щодо питання наявності/відсутності в діях позивача потенційного конфлікту інтересів, більше того, відповідачем-1 під час прийняття оскаржуваного наказу не було враховано обов`язкові висновки регуляторно-правового департаменту.

Таким чином, беручи до уваги викладені обставини, в сукупності проаналізованих норм Законів України "Про запобігання корупції", "Про державну службу", Положень про ДФС України, ГУ ДФС у м. Києві та ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, суд приходить до висновку про недоведеність з боку відповідачів вчинення порушень, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, не доведено наявності у позивача потенційного конфлікту інтересів, а відтак, суд приходить до висновку про протиправність наказу Державної фіскальної служби України від 13.04.2016 № 1345-О "Про припинення державної служби ОСОБА_1", який заснований на гіпотетичних припущеннях, та, як наслідок такий наказ підлягає скасуванню, з огляду на що вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, що сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016 (наступний день за днем звільнення) по 03.06.2019 (день прийняття судового рішення) становить 277 167,52 грн. (353,53 грн. х 784 робочих дні).

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку, відповідачами не спростовано доводів позивача та не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні ст. 73 КАС України доказів, які б надали суду можливість пересвідчитись про наявність у ОСОБА_1 потенційного конфлікту інтересів при виконанні ним обов`язків начальника ГУ ДФС у м. Києві та доказів які підтверджували правомірність прийняття наказу від 13.04.2016 № 1345-О "Про припинення державної служби ОСОБА_1 .".

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.