Справа № 160/9031/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 рокуСправа № 160/9031/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
17.09.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №111/03-10/19 від 05.06.2019 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу, зазначеного в трудовій книжці, в тому числі пільгового, заробітної плати для обчислення пенсії за понаднормативний стаж роботи відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач до 2013 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 , надалі виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії від 12.04.2019 року. Так, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.06.2019 року №111/03-10/19 позивачу повторно відмовлено в призначенні пенсії, та запропоновано звернутись з даним питанням до територіального органу Пенсійного фонду в м. Києві, тобто, за останнім місцем реєстрації. Позивач не погоджується з такою відмовою відповідача, так як остання порушує його законні права та інтереси на отримання пенсії та суперечить вимогам чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Недоліки усунуті позивачем у вказаний в ухвалі строк.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
15.10.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позивач, як громадянин України, жодним чином не обмежений у праві на пенсійне забезпечення в Україні, однак, останній при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію, повинен наряду з іншими громадянами дотримуватись приписів чинного законодавства України щодо подання необхідних для призначення пенсії та звернення до належного територіального органу Пенсійного фонду.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до жовтня 2013 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 , після чого виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
12.04.2018 року позивач звернувся через свого представника до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, долучивши до заяви відповідні документи
Станом на дату звернення позивача до відповідача з заявою про призначенням пенсії вік останнього склав 60 років. При цьому, в тексті адміністративного позову представником позивача зазначено, що страховий стаж позивача, відповідно до записів трудової книжки, копія якої міститься в матеріалах справи, складає 35 років 11 місяців 10 днів, з яких період з 03.08.1978 року по 22.10.1979 року (01 рік 02 місяці 20 днів) робота під землею з повним робочим днем. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач набув право на призначення пенсії за віком.
Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №239 від 12.04.2018 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №239 від 12.04.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 №б/н від 12.04.2018 року про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком в порядку, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1;

- у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Вищенаведене рішення суду набрало законної сили 18.04.2019 року, на підставі ухвали Третього апеляційного адміністративного суду, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру удових рішень.

На виконання вимог рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком від 12.04.2018 року.

Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №4 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №111/03-10/19 від 05.06.2019 року позивачу повторно відмовлено в призначенні пенсії за віком.

В обґрунтування вищенаведеної відмови відповідач зазначив, що у зв`язку із тим, що до виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , то останній повинен був звернутись до територіального органу, який призначає/перераховує пенсію за місцем проживання (реєстрації).

Не погодившись з наведеним рішенням позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Приписами статті 8 Закону №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Згідно з ст. 1 Закону №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до приписів ст. 7 Закону №1788-XII, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому, пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Статтею 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком.

Так, згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, починаючи з 01.01.2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (далі Порядок №22-1, в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п. 1.6 - п. 1.7 Порядку №22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Згідно з п.2.1 Порядку №22-1 визначено перелік документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії.

Пунктом 2.9 цього Порядку №22-1 визначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Пунктами 2.22 та 2.23 Порядку №22-1 передбачено, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Як зазначено вище, позивач є громадянином України, до 2013 року мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 12.04.2018 року позивач, через свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2 О ОСОБА_3 ., звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №№239 від 12.04.2018 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, й однією з причин зазначено те, що останній повинен був звернутись до територіального відділення Пенсійного фонду за місцем проживання/реєстрації.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано вищенаведене рішення Пенсійного фонду та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

Проте, за результатом повторного розгляду заяви позивача від 12.04.2018 року та на виконання зазначеного вище рішення суду суб`єктом владних повноважень винесено оскаржуване у цій справі рішення №111/03-10/19 від 05.06.2019 року, згідно з яким позивачу знову відмовлено у призначенні пенсії за віком.

В обґрунтування підстав відмови у призначенні пенсії за віком відповідачем у рішенні зазначено, ту ж саму підставу, що і при винесені першого рішення, а саме: позивачу запропоновано звернутись з заявою про призначення пенсії до територіального управління за місцем проживання/реєстрації.

Суд вважає безпідставними та необґрунтованими такі доводи відповідача, адже вказане питання вже вирішено судом в адміністративній справі №160/430/19 та встановлено, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру з підстави звернення не до того територіального органу, що призначає/перераховує пенсії.

Крім того, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 набрало законної сили і є обов`язковим до виконання.

У відповідності до положень ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аналогічні правила щодо виконання судового рішення визначені ст. 14 КАС України.

Суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. При цьому, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Відтак, проживаючи в Ізраїлі, громадяни України мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачем досліджувалось питання страхового стажу позивача, який складає 35 років 11 місяців 10 днів, про що спір між сторонами відсутній.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чітко визначені умови, за яких особа набуває право на призначення пенсії за віком.

Так, абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, встановлено, що починаючи з 01.01.2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років

За таких обставин, суд вважає, що позивач набув право на призначення пенсії за віком у відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV.

Згідно з ст. 58 цього Закону, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Разом з тим, судом враховано, що позивач неодноразово звертався до суду із позовними вимогами щодо оскарження відмов Пенсійного фонду у призначенні пенсії за віком.

Саме на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19 Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто повторно заяву позивача про призначення пенсії за віком та прийнято оскаржувану у цій справі відмову.

Відтак, позивачем в межах цієї справи фактично оскаржується рішення суб`єкта владних повноважень-відповідача, прийняте на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №160/430/19.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Водночас, суд відмічає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що предмет і мета Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити реальне поновлення порушеного права.

Суд зазначає, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини запорукою правильного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування.

Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (рішення Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції від 24.03.1988 року).

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Також поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Так, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, що закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Оскільки процес надання позивачу формальних відмов у призначенні пенсії за віком може тривати безкінечно, то в цьому випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача призначити позивачу таку пенсію.

Таке зобов`язання повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім того, позивачем у цьому позові заявлено вимогу про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №111/03-10/19 від 05.06.2019 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, враховуючи наведену вище норму суд вважає за необхідне викласти наведену позовну вимогу в наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №111/03-10/19 від 05.06.2019 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати з оплати судового збору у розмірі 768,40грн., відповідно до квитанції від 25.09.2019 №1728-4590-3498-2463.

Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №111/03-10/19 від 05.06.2019 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням всього стажу, зазначеного в трудовій книжці, в тому числі пільгового, заробітної плати для обчислення пенсії за понаднормативний стаж роботи відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () судові витрати з оплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., відповідно до квитанції від 25.09.2019 №1728-4590-3498-2463

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський