Справа № 812/777/17
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2019 року

Київ

справа №812/777/17

адміністративне провадження №К/9901/39307/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Головного управління ДФС у Луганській області

на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року (колегія суддів: Петросян К.Є.)

та на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя - Компанієць Є.Д., судді - Васильєва І.А., Сухарьок М.Г.)

у справі №812/777/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Латест»

до Головного управління ДФС у Луганській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Латест» (далі - позивач, Товариство) звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області (далі - відповідач, контролюючий орган, ГУ ДФС у Луганській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про правильність визначення ним своїх податкових зобов`язань за платежем орендна плата з юридичних осіб за перевіряємий період, а також вказало, що звільнене від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності на час проведення антитерористичної операції.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Латєст" до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 13 травня 2017 № прийняте головним управління ДФС у Луганській області;

- стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Латєст" за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДФС у Луганській області витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 924 грн 66 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що додаткові угоди до договорів оренди землі не пройшли обов`язкову державну реєстрацію, а тому правомірно не враховані позивачем при визначенні орендної плати за землю за 2014-2016 роки. Також, суди виходили з того, що позивач в силу ст. 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у період з 14.04.2014 по 07.06.2016 звільнений від сплати орендної плати за землю.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог закону щодо форми договору не тягне за собою наслідків недійсності правочину, а тому додаткові угоди до договорів оренди землі мають бути враховані при визначенні орендної плати за землю за 2014-2016 роки. Крім того, контролюючий орган зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивач звільнений від сплати орендної плати за землю на період проведення антитерористичної операції, з огляду на ненадання останніми сертифікату Торгово-промислової палати України.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами контролюючого органу на підставі пп.75.1.1 п. 75.1 ст.75 в порядку ст. 76 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку податкової звітності з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності ТОВ "Латєст".

За результатами перевірки складено акт від 19.04.2017 №205/12-32-12-03/24183749 (том 1 а.с. 30-35).

Контролюючий орган дійшов висновку про порушення Товариством вимог п. 288.1, п. 288.5 ст. 288 ПК України відповідно до інформації, яка відображена в АІС "Податковий блок" щодо декларування річних показників по орендній платі за земельні ділянки держаної та комунальної власності за березень-грудень 2014 року, січень-грудень 2015 року, січень-грудень 2016 року, наданих в уточнюючих податкових деклараціях за 2014 рік - 2016 рік - позивачем занижено податкові зобов`язання з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності на загальну суму 485 913, 71 грн (далі - Акт перевірки) (а.с.30-35).

За результатами перевірки та на підставі Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення форми "Р" від 13.05.2017 за № , яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем орендна плата з юридичних осіб на загальну суму 594 977, 11 грн, з них за податковими зобов`язаннями - на суму 47 5981, 69 грн, за штрафними санкціями на суму 118 995, 42 грн (а.с.29).

Контролюючий орган дійшов висновку про неправильність визначення позивачем своїх податкових зобов`язань, а саме заниження Товариством суми грошових зобов`язань за платежем орендна плата з юридичних осіб за 2014-2016 роки та розрахував суму податкового зобов`язання з урахуванням змін до договорів оренди, внесених додатковими угодами, зокрема: до договору від 30.05.2006 №98- додаткова угода №2 від 2009 року; до договору від 20.11.2002 №434- додаткова угода №4 від 2009 року; до договору від 20.11.2002 №432- додаткова угода №4 від 2009 року; до договору від 20.11.2002 №431- додаткова угода №4 від 2009 року.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам відповідають, виходячи з наступного.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин встановлено, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ПК України вказує на необхідність державної реєстрації договору оренди землі відповідно до законодавства.

Частиною 2 ст. 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952 VI) в редакції, що була чинною на момент укладення договорів визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з ч. 1 ст. 3 вказаного Закону речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161 XIV) (в редакції, що діяла на момент укладання договорів) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. ст. 18, 20 вказаного Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Укладений договір оренди підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, між Сєвєродонецькою міською радою (орендодавець) та ТОВ «Латєст» (орендар) укладено:

- договір оренди землі №431 від 20.11.2002. До договору оренди укладено додаткові угоди, а саме: №00154 від 24.06.2011 - визнана недійсною згідно постанови Вищого господарського суду України від 21.07.2015 №913/180/15; №4 від 14.04.2009;

- договір оренди землі №432 від 20.11.2002. До договору оренди укладено додаткові угоди: № 00150 від 24.06.2011- визнана недійсною згідно постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2015 №913/181/15; №4 від 14.04.2009;

- договір оренди землі №434 від 20.11.2002. До договору оренди укладено додаткові угоди, а саме: №00153 від 24.06.2011 - визнана недійсною згідно постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2015 913/183/15; № 4 від 14.04.2009.

- договір оренди землі №435 від 20 листопада 2002 року. До договору оренди укладено додаткові угоди, а саме: № 00152 від 24.06.2011 - визнана недійсною згідно постанеш Вищого господарського суду України від 01.07.2015 р. 913/184/15; №4 від 14.04.2009;

- договір оренди землі №98 від 30 травня 2006 року. До договору оренди укладено додаткові угоди, а саме: 00151 від 24.06.2011 - визнана недійсною згідно постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2015 №913/182/15; №2 від 14.04.2009.

Зазначені вище додаткові угоди: №4 до договору оренди землі від 20.11.2002 № 431 (а.с. 10), №4 до договору оренди землі від 20.11.2002 № 432 (а.с.12), №4 до договору оренди землі від 20.11.2002 № 434 (а.с.14), №4 до договору оренди землі від 20.11.2002 № 435 (а.с.16), №2 до договору оренди землі від 30.05.2006 №98 (а.с.9) не містять відміток про їх державну реєстрацію.

З урахуванням наведеного, суд касаційного суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що додаткові угоди до договорів оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації, а оскільки докази проведення державної реєстрації додаткових угод сторонами не надані і судами не встановлені, зазначені додаткові угоди не можуть вважатися вчиненими, (укладеними), а тому у контролюючого органу не було правових підстав для їх врахування при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення.

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що прямої вимоги щодо обов`язкової державної реєстрації змін до договору оренди землі законодавство не містить, а також з приводу того, що додаткові угоди є дійсними, виходячи з презумпції правомірності правочину, як такі, що не ґрунтуються на законі.

Задекларований позивачем в уточнюючих податкових деклараціях з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014-2016 роки річний розмір орендної плати за землю відповідає умовам договорів оренди землі від 20.11.2002 №431, №432, №434, №435 та від 30.05.2006 №98, та положенням п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288, ст. 289 Податкового кодексу України, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про правильність визначення Товариством своїх податкових зобов`язань з орендної плати за землю у спірний період.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність дій контролюючого органу щодо здійснення донарахування позивачу грошового зобов`язання з орендної плати та нарахування штрафних (фінансових) санкцій, на підставі додаткових угод, оскільки їх державна реєстрація не здійснювалася, що свідчить про неправильність здійсненого контролюючим органом розрахунку орендної плати з юридичних осіб, у тому числі у періоди, в які не проводилася антитерористична операція.

Крім того, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон 1669-VII) визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного вище Закону період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно зі статтею 6 Закону 1669-VII під час проведення антитерористичної операції звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що відповідно до положень Закону № 1669 достатньою підставою для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном стосовно конкретних суб`єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції за період з 14.04.2014 по 07.06.2016, з огляду на те, що положення статті 6 цього Закону, як норми прямої дії, не вимагають додаткового отримання сертифіката про засвідчення настання форс-мажорних обставин (аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 у справі № 812/1188/17).

Пунктом 5 статті 11 вказаного Закону зобов`язано Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону: забезпечити прийняття відповідно до своєї компетенції нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону; затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1053-р від 30 жовтня 2014, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Пунктом 1 та 3 вказаного розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053.

Вищевказаними розпорядженнями затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція з початку її проведення.

Згідно з додатками до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р та № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, до зазначених населених пунктів належить м. Сєвєродонецьк.

Разом з цим, пізніше, Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування" від 17 травня 2016 року № 1365-VIII, який набрав законної сили 08 червня 2016 року, внесені зміни до Закону № 1669-VII, та доповнено пунктом 4 до статті 4 Закону наступного змісту: "Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію. Законом №1365 змінено редакцію статті 6 Закону № 1669-VII, яка з 08 червня 2016 року передбачає звільнення суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, м. Сєвєродонецьк з 08 червня 2016 не належить до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

З огляду на вищевикладене, місто Сєвєродонецьк є населеним пунктом де проводилась антитерористична операція, відтак в силу ст. 6 Закону України №1669 Підприємство звільнене від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в період з 14.04.2014 по 07.06.2016, що вірно встановлено судами попередніх інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р.Ф. Ханова