Справа № 540/1105/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/1105/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Єщенка О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Василяки Д.К. по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про визнання нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 із адміністративним позовом до Херсонської міської ради, в якому позивач просив суд визнати нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, затверджене Рішенням Херсонської міської ради № 95 від 28.01.2011 року із змінами та доповненнями, внесеними Рішеннями Херсонської міської ради № 1222 від 22.11.2013 року та № 92 від 25.03.2016 року.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Херсонської міської ради про визнання нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, затверджене Рішенням Херсонської міської ради № 95 від 28.01.2011 року із змінами та доповненнями, внесеними Рішеннями Херсонської міської ради № 1222 від 22.11.2013 року та № 92 від 25.03.2016 року. Зобов`язано Херсонську міську раду невідкладно опублікувати дане рішення суду, після набрання ним законної сили, у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Херсонська міська рада звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення Херсонської міської ради від 28.01.2011 № 95 із змінами та доповненнями, яким було затверджено спірне Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади не є регуляторним актом, та не поширює свою дію на Позивача. Апелянт вказує, що Положенням передбачено, що принципи, порядок та правила передачі в оренду об`єктів комунальної форми власності Херсонської міської територіальної громади, обов`язкові до виконання всіма підприємствами, установами та організаціями комунальної форми власності, Положення не встановлює для позивача жодних обов`язкових для нього вимог, оскільки не поширює на нього свою дію.

Апелянт вказує, що судом зі слів самого позивача встановлено, що позивач має намір взяти в оренду об`єкт комунальної власності за адресою АДРЕСА_1 або за іншою адресою та відкрити у ньому безоплатну юридичну клініку, проте у матеріалах справи відсутні будь які докази намірів позивача щодо отримання в оренду того чи іншого об`єкту нерухомості, що перебуває у комунальній власності (заяви про надання в оренду, запити, тощо), на що не звернув увагу суд першої інстанції. На думку апелянта, оспорюване Положення не спрямоване на врегулювання господарських відносин, а є внутрішнім документом, який є підставою щодо порядку дій структурних підрозділів Херсонської міської ради під час виконання повноважень власника по розпорядженню комунальним майном, а отже не є регуляторним актом. Крім того, апелянт посилається на незрозумілість абзацу третього резолютивної частини оскаржуваного рішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Херсонської міської ради від 28.01.2011 № 95 затверджено Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади (далі - Положення).

Рішеннями Херсонської міської ради від 22.11.2013 №1222 та від 25.03.2016 №92 до вказаного Положення вносилися зміни.

Дане Положення регулює відносини щодо оренди об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади (п.п.1.1 п.1 Положення), визначає основні принципи, порядок та правила передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, обов`язкові для виконання всіма підприємствами, установами та організаціями комунальної форми власності (п.п. 1.2 п. 1).

Положення містить наступні норми:

- розділ 4 положення визначає перелік осіб, які можуть бути орендарями. До таких осіб відносяться будь-які фізичні особи-громадяни України. Разом з тим пункт 4.1 Містить зазначення про те, що фізична особа, яка бажає укласти договір оренди комунального майна, зобов`язана до його укладення зареєструватися як суб`єкт підприємницької діяльності.

- Розділ 5 визначає порядок ініціювання оренди комунального майна. Так передбачається, що у випадку подання заяви про оренду цілісного майнового комплексу обов`язковим є проведення зборів трудового колективу підприємства щодо вирішення питання про можливість створення орендного підприємства, і лише у разі відмови колективу від взяття ЦМК в оренду вирішується питання щодо можливості оренди заявником.

- Розділ 6 регулює порядок подання заяв про оренду. Так пункт 6.1 надає начальнику управління комунальної власності право затверджувати форму заяви. Пункт 6.2.1 передбачає обов`язок потенційного орендаря подавати певний пакет документів, у тому числі - баланс підприємства (якщо заявник є юридичною особою або ФОП), свідоцтво платника податку та техніко-економічне обґрунтування.

- Пункт 6.2.2 передбачає, що заявник - фізична особа-підприємець повинен подавати свідоцтво про сплату єдиного податку або свідоцтво платника податку, а також техніко-економічне обґрунтування. Зазначу, що позивач не вбачає підстав для вимог подачі таких документів для оформлення договору оренди.

- Пункт 6.3 передбачає, що в разі оренди ЦМК заявник має подавати додатково копію статуту комунального підприємства та його річна фінансова звітність, відомості про орендаря та об`єкт оренди, погодження та інші документи.

- Розділ 7 визначає порядок розгляду поданих документів та делегує право прийняття рішення комісії у складі 7 осіб. Також пункт 7.8 визначає критерії прийняття рішення, у тому числі необхідність врахування інтересів підприємств комунальної власності. Тобто право позивача на оренду обмежується «інтересами комунальних підприємств».

- Розділ 8 визначає порядок надання об`єктів в оренду без конкурсу, а також порядок проведення конкурсів. При цьому пункт 8.4 надає право за рішенням комісії передавати деякі об`єкти оренди без конкурсу, що порушує права інших потенційних орендарів, оскільки такі орендарі навіть не отримують інформації про те, що певний об`єкт пропонується передати в оренду.

- Розділ 9 визначає підстави для відмови в передачі об`єкту в оренд. Серед таких підстав є «передпреватизаційна підготовка об`єкту», «власні потреби міської ради та комунальних підприємств», «прийняття рішення про укладення договору оренди з бюджетною установою», «відкриття стосовно об`єкту оренди судового провадження».

- Розділ 10 передбачає порядок укладення договору оренди. Він передбачає, у тому числі, обов`язок орендаря подавати такі документи, як «довідка про находження майна на обліку балансоутримувача» та «розрахунок орендної плати». Пункт 10.7 визначає перелік істотних умов договору оренди, серед яких є умови щодо штрафу та пені, а також «поруки, завдатку та гарантії», а також страхування об`єкту оренди.

- Пункт 10.15 визначає категоричну заборону на суборенду.

- Пункт 10.17 визначає порядок продовження строку дії договору оренди. При цьому пролонгація договору оренди ставить у залежність від того, чи надасть позитивний висновок «комісія у складі 7 осіб».

- Пункт 10.20 визначає підстави для відмови в пролонгації договору оренди.

- Розділ 11 встановлює обов`язки орендаря.

- Розділ 12 визначає порядок поліпшення комунального майна,

- Розділ 15 - порядок дострокового розірвання договору оренди.

Вважаючи протиправним та нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, затверджене Рішенням Херсонської міської ради № 95 від 28.01.2011 року із змінами та доповненнями, внесеними Рішеннями Херсонської міської ради № 1222 від 22.11.2013 року та № 92 від 25.03.2016 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення має ознаки нормативно-правового акту та є регуляторним актом. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 як суб`єкт підприємницької діяльності, є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано Положення про порядок передачі і оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади, затверджене рішенням IV сесії Херсонської міської ради VІ скликання № 95 від 28.01.2011 р., відтак має право його оскарження у судовому порядку. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний нормативно-правовий акт підлягає визнанню протиправним та нечинним.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності регулюються положеннями Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 року №1160-ІV (далі - Закон №1160-ІV).

Відповідно до статті 1 Закону №1160-IV регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що погоджується прийняте рішення IV сесії Херсонської міської ради VІ скликання № 95 від 28.01.2011 р. «Про затвердження Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади»» містить норми регуляторного характеру, які фактично змінюють існуючі норми права, можуть застосовуватися неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і які спрямовані на правове регулювання адміністративних відносин між регуляторними органами та суб`єктами господарювання.

Відповідно до п. 18, 19 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

Визначальною відмінністю нормативно-правового акту від індивідуального КАС визначає здатність акта регулювати однотипні відносини, поширення його дії на невизначене коло осіб та неодноразове застосування.

Таким чином, судом першої інстанції вірно не прийнято до твердження відповідача, що оспорюване Положення не спрямоване на врегулювання господарських відносин, а є внутрішнім документом, який є підставою щодо порядку дій структурних підрозділів Херсонської міської ради під час виконання повноважень власника по розпорядженню комунальним майном, оскільки даним рішенням не визначений конкретний перелік суб`єктів господарювання яких він стосується, отже їх є невизначене коло осіб, а також Положення регулює порядок господарської діяльності (заборона суборенди комунального майна, підстави для розірвання договорів оренди та порядок їх розірвання, можливість орендаря продовжити або не продовжити договір оренди), а також адміністративні відносини між регуляторним органом та суб`єктами господарювання (порядок подання заяв, перелік документів, які має подати заявник, дії заявника для оформлення договору оренди, умови договору оренди, неможливість відступу від певних умов, підстави для відмови заявнику тощо).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що спірне рішення має ознаки нормативно-правового акту та є регуляторним актом, що спростовує доводи апелянта у цій частині.

Разом з тим, відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб віт порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеною права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Підсудність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року № К/9901/1141/18.

Враховуючи викладене, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Водночас, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надав суду доказів того, що оскаржуваним рішенням Херсонської міської ради № 95 від 28.01.2011 року із змінами та доповненнями, внесеними Рішеннями Херсонської міської ради № 1222 від 22.11.2013 року та № 92 від 25.03.2016 року були порушені його права, свободи та інтереси в сфері публічно-правових відносин.

Так, під час звернення до суду з адміністративним позовом позивач вказував, що позивач має намір взяти в оренду об`єкт комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 або за іншою адресою та відкрити у ньому безоплатну юридичну клініку, проте під час судового розгляду справи жодних доказів вказаних обставин позивачем надано не було. Суд апеляційної інстанції вважає, що можливе звернення позивача до Херсонської міської ради з метою отримання в оренду об`єкта комунального майна не свідчить про порушення прав, свобод та законних інтересів позивача станом на момент звернення до суду з адміністративним позовом. При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ч.7 ст. 246 КАС України, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).

Щодо посилань позивача на невідповідність абзацу другому статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вимог пункту 4.1 Положення, якими передбачено, що фізична особа, яка бажає укласти договір оренди комунального майна, зобов`язана до його укладання зареєструватися як суб`єкт підприємницької діяльності, колегія суддів зазначає, що вказане положення не порушує права, свободи та законні інтереси позивача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, він вже зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Щодо посилань позивача на дискримінаційність окремих вимог Положення, оскільки будь-яка «бюджетна установа» може «перебити» навіть найвигіднішу пропозицію щодо оренди просто самим фактом подання заяви про оренду, при цьому така підстава як «відкриття судового провадження стосовно об`єкту оренди» надає відповідачу можливість заблокувати оренду будь-якого об`єкту оренди шляхом ініціювання судового розгляду з будь-якого питання колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вірно вказано апелянтом, п.1.2 розділу І оскаржуваного Положення передбачено, що принципи, порядок та правила передачі в оренду об`єктів комунальної форми власності Херсонської міської територіальної громади, обов`язкові до виконання всіма підприємствами, установами та організаціями комунальної форми власності, а отже Положення не встановлює для позивача жодних обов`язкових для нього вимог.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на незгоду з окремими пунктами Положення, однак просить суд визнати нечинним Положення у повному обсязі, що за переконанням суду апеляційної інстанції свідчить про невідповідність обраного позивачем способу захисту можливим порушенням прав, свобод та законних інтересів позивача з боку відповідача та недотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване Положення.

Проаналізувавши позицію Європейського суду з прав людини у справах у справах Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії (№ 47848/08, п. 101, від 07.07.2014 р.), Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10.03.2004 р.), Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15.12.2012 р., Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29.04.2008 р.), можна сформулювати наступні ознаки особи, чиї права або законні інтереси порушено:

а) безпосередньо особі належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що факт реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, за умови відсутності в матеріалах справи інших доказів, які б свідчили про порушення індивідуальних прав позивача оскаржуваним Положенням, не може свідчити про обґрунтовану ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. При цьому, колегія суддів наголошує, що у випадку звернення до відповідача з метою отримання в оренду об`єкту комунальної власності та отримання відмови з підстав, які позивач вважає протиправними, позивач має право звернутись до суду для захисту своїх прав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №363/3414/13-а, відповідно до яких під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності обґрунтування негативного впливу оскаржуваного Положення на конкретні, реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача та як наслідок відсутність предмету захисту в суді, оскільки останнім не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 249, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про визнання нечинним Положення про порядок передачі в оренду об`єктів комунальної власності Херсонської міської територіальної громади в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: С. Д. Домусчі

Суддя: О. В. Єщенко