Справа № 260/341/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року№ 857/9232/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі №260/341/19 (суддя Микуляк П.П., рішення ухвалене о 13/48 год, м.Ужгород, повний текст складено 6 серпня 2019 року) за її позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області (далі - Міська рада) про: визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 11.10.2018 №357 (далі - Рішення) в частині відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка; Адреса відповідно), у зв`язку з невідповідністю місця розташування та вимогам частини четвертої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI); зобов`язання Міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.04.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для обслуговування будинку в розмірі 0,10 га.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги з покликанням на обставини справи, а також окремі норми матеріального та процесуального права вказує, що Рішення є незаконним, тому що у відповідача відсутні нормативно-правові акти, генеральні плани населених пунктів та інша містобудівна документація, схеми землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджені у встановленому законом порядку. Таким чином, Міська рада не могла відмовити позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо Земельної ділянки для обслуговування будинку в розмірі 0,10 га з підстав невідповідністі місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Міська рада в судове засідання не надіслала свого представника, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомленої сторони.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Такі висновки суду першої інстанції щодо суті спору є дещо помилковими, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що рішенням Перечинської селищної ради від 15.02.2001 в зв`язку з продажем адмінбудинку було вирішено вилучити від Відкритого акціонерного товариства «Агрокомплекс» земельну ділянку 0,3577 га по Адресі та надати в постійне користування для соціальних послуг жительці АДРЕСА_2 ОСОБА_1 в зв`язку з придбанням адмінбудинку (а.с.58).

В подальшому 28.09.2001 позивач отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І- ЗК №001612 (далі - Державний акт) для обслуговування благодійного фонду (а.с.59-60).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2006 №5 за Адресою зареєстрована будівля «Притулок для дітей - сиріт сімейного типу» 571,7 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (далі - Свідоцтво; а.с.55).

12.04.2018 апелянт звернулася до Міської ради з заявою, згідно якої вона повідомила, що будинок, який знаходиться за Адресою є нежитловим, однак вона має намір перевести його в житловий та просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,10 га для обслуговування будинку по Адресі та для ведення особистого селянського господарства за тією ж Адресою в розмірі 2,0 га (а.с.53-54).

Листом від 25.05.2018 №67/05-12 відповідачем повідомлено позивача, що запитувана нею Земельна ділянка надана їй у постійне користування для обслуговування благодійного фонду. Чинною містобудівною документацією вказана територія не передбачена для житлової забудови та для введення особистого селянського господарства (а.с.66).

Також з тих самих питань ОСОБА_1 зверталася до Міської ради 20.07.2018 та 17.09.2018 і просила розглянути повторно її звернення.

За результатами розгляду заяви позивача пунктом 17 Рішення було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га у зв`язку з невідповідністю місця розташування генеральному плану та вимогам частини четвертої статті 24 Закону №3038-VI, а також пунктом 4 рішення Міської ради від 11.10.2018 №359 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з невідповідністю поданого клопотання (заяви) вимогам частини шостої статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК), а саме, до клопотання (заяви) повинні бути додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.71-72).

Вважаючи Рішення, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га, незаконним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернулась до суду із цим позовом.

Згідно з частиною четвертою статті 13, статтею 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частини перша-третя статті 41).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як визначено пунктом «б» частини першої статті 81 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 ЗК).

Пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК відповідно до якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, нормами статті 120 ЗК регламентовано порядок переходу права на земельну ділянку в разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду за якими у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Стаття 2 КАС завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 КАС в порядку адміністративного судочинства.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас за приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС адміністративною справою визначається переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У справі, яка розглядається, позивач оскаржує Рішення, яким відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га.

За заявою позивачки від 11.04.2018 остання вказувала, що є власником будинку (будівля «Притулок для дітей-сиріт сімейного типу»), що знаходиться за Адресою. Даний будинок є нежитловим, однак позивач має намір перевести його у житловий будинок. На підтвердження вказаних обставин надано копію Свідоцтва та копію висновку про можливість переобладнання нежитлового будинку в житловий.

Крім того, позивачу згідно Державного акта надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,3577 га по тій же Адресі для обслуговування благодійного фонду.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції не враховано, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна - будівля «Притулок для дітей-сиріт сімейного типу», що належить ОСОБА_1

Тобто, у розглядуваних відносинах, має місце спір щодо права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, яка є частиною земельної ділянки наданої для обслуговування благодійного фонду, та на якій розміщена належна позивачу нежитлова будівля

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті ЗК та статті 377 Цивільного кодексу України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Близького за змістом висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №706/563/15-а.

Вирішуючи вказаний спір, суд апеляційної інстанції також брав до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 03 квітня 2019 року, 04 липня 2018 року №№12-28гс19, 11-546апп18 відповідно.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частина перша статті 319 КАС визначає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.