Справа № 260/196/19
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2019 року м. Ужгород№ 260/196/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання Кустрьо В.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Радь О.І.

перекладача Фурдь В.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 жовтня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 25 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), якою просить: 1) Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Державної міграційної служби України від 31 січня 2019 року № 06-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської належності, де їй загрожує небезпека, оскільки вона є донькою одного із засновників Партії ісламського відродження Таджикистану, яка переслідується владою Таджикистану. На підтвердження обґрунтованого побоювання переслідування за політичні погляди та релігійні переконання позивачем надано документальне підтвердження, а саме: лист Партії Ісламського Відродження Таджикистану, однак міграційна служба знехтувала наявними доказами. Тому просить визнати рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, скасувати його та зобов`язати повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні по країні походження (Таджикистан), співбесід по уточненню викладених заявником фактів немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки заявниця не надала достовірних та правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Таджикистан. Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи та є правомірним.

28 травня 2019 року представником позивача надано суду відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина Республіки Таджикистану НОМЕР_1 є громадянкою Республіки Таджикистан.

08 серпня 2018 року позивач легально прибула літаком до України.

09 серпня 2018 року позивач звернулася до органу державної міграційної служби у Київській області із заявою анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До вказаної заяви позивачем додано лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану від 26 квітня 2018 року № 00753/2018 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме: ОСОБА_3 .

Згідно заяви-анкети від 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні погрози для життя через те, що вона є донькою одного із засновників партії Ісламського Відродження та у зв`язку з чим вона та її сім`я переслідуються владою Таджикистану. Також вказала, що є членом партії Ісламського Відродження.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 17 серпня 2018 року № N2018КV0171, позивач повідомила, що виїхала із Таджикистану в 2015 році разом з дітьми до Туреччини. В 2017 році виїхала до ОСОБА_4 . В червні 2018 року позивач із сім`єю транзитом через Туреччину виїхала в Мінськ (Білорусь). Із Мінська позивач з сім`єю поїхали в м. Брест, на кордон з Польщею, однак у Польщу їх не пустили. 18 червня 2018 року вилетіли з Білорусії транзитом через Туреччину в Тегеран. 08 серпня 2018 року позивач разом із сім`єю легально прибули літаком в України та звернулися із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Київській області. Підставою звернення до органу міграційної служба вказує те, що вона є донькою одного із засновників Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ) ОСОБА_5 , який переслідується та знаходиться в розшуку Комітету Національної безпеки Таджикистану під номером 1133. В 2008 році її батько виїхав з Таджикистану. Зазначила, що вона є членом партії та що члени ПІВТ переслідуються в Таджикистані.

У зв`язку із зміною місця проживання з Київської області на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 взято на облік Головним управлінням ДМС в Закарпатській області.

23 листопада 2018 року із позивачкою проведено повторну співбесіду. Під час співбесіди позивач надала сімейні фотографії із зображенням батька одного із засновників ПІВТ ОСОБА_5 .

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як член родини члена одного із засновників забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

Відповідно до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2018 року № N2018КV0171 належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану залишається недоведеним. Відтак, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст. ст. 2,3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зроблено висновок, що доцільно громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 31 січня 2019 року № 06-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 4.4/5 від 13 лютого 2019 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон 3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону 3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону 3671 працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до п. 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі Правила № 649) у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 6.2 Правил під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону 3671 особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону 3671 рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європи "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається " від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: оригінал паспорту; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме ОСОБА_3 ; фотографії заявниці з батьком та відео звернення батька ОСОБА_5 .

Так, відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 26 квітня 2019 року № 00753/2018 ОСОБА_6 , громадянка Таджикистану є донькою ОСОБА_7 , одного із п`яти засновників ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

В той же час, як вбачається із висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 30 листопада 2018 року № 2018KV0171 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він містить посилання на вищевказаний лист голови Партії Ісламського відродження Таджикистану, однак не містить оцінки наведеній у листі інформації.

При цьому відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано.

Крім того, як вбачається із Висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він зроблений, в тому числі і на підставі матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, однак такі матеріали в особовій справі позивача відсутні.

В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення".

У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, судом було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 https://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYNEWS,,TUR,5abe55114,0.html;https://amnesty.org.ru/ru/2016-06-10-Tajikistan/ в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Крім того, суд зазначає, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

Таким чином, приймаючи оскаржене рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 січня 2019 року № 06-19, відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи протиправність рішення ДМС України від 31 січня 2019 року № 06-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та для повного забезпечення захисту прав позивача, суд вбачає наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, відповідач не довів правомірність оскарженого рішення, в зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають вимогам закону та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, що підтверджується дослідженими належними та допустимими доказами, відтак, адміністративний позов необхідно задовольнити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України 01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2019 року № 06-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяН.Д. Маєцька