Справа № 500/1762/19
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1762/19

23 жовтня 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Габрилецької С.Є.

представника відповідача: Лучанко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5756-54 від 13.05.2019 в сумі 21030,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач зареєстрована Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів, як суб`єкт підприємницькою діяльності-фізичної особи 12.12.1996 року, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 837, на облік в ДПА у місті Тернополя взята 13.12.1996 року. Відносно позивачки відбувалась державна реєстрація (перереєстрація) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, що не тотожне державній реєстрації фізичної особи - підприємця у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Зазначає, що позивачка до державного реєстратора заяв про державну реєстрацію фізичної особи підприємцем чи про включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі - не подавала. Також, вказує, що з 2008 року позивачка постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, а з 22 травня 2013 року отримала американське громадянство. Отже, усе вищенаведене підтверджує, що позивачка не є підприємцем та не забезпечує себе роботою самостійно, а тому не є платником єдиного внеску.

Ухвалою судді від 25.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №500/1762/19 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.08.2019 представник відповідача подав до суду відзив (а.с. 39-42), в якому вказує, що відповідно до бази даних контролюючого органу ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець (вид діяльності - 52 - роздрібна торгівля; ремонт побутових виробів та предметів особистого вжитку (основна), 52.62 - роздрібна торгівля з лотків та на ринках) з 12.12.1996 за №10000806 в Головному управлінні ДФС у Тернопільській області, Тернопільське управління, Тернопільська ДПІ (м.Тернопіль) (код ДПІ - 1918). Платником єдиного внеску ФОП ОСОБА_1 зареєстрована 01.01.2004 за № 191858223. Вказує, що позивачкою не заперечується факту реєстрації як суб`єктом підприємницької діяльності, більше того нею додається Свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, дата видачі якого 12 грудня 1996 року, а відсутність відповідного запису у Реєстрі говорить лише про те, - що платником не було вжито заходів щодо внесення даних до реєстру відповідно до Закону №755, а не те, що ОСОБА_1 не була зареєстрована як фізична особа-підприємець та не займалася підприємницькою діяльністю. Зазначає, що відповідно до ІС «Податковий блок. Додаткові дані» податковою адресою позивачки є: Україна, КОАТУУ , АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , що підтверджує факт неповідомлення нею контролюючого органу за основним місцем обліку про зміну місця проживання. Так як, відповідно до вимог чинного законодавства платник податків зобов`язаний подати контролюючому органу за новим місцем знаходженням відповідну заяву у десятиденний строк від дня реєстрації зміни місцезнаходження (місця проживання).

Ухвалою суду від 10.09.2019 розгляд справи було відкладено.

Ухвалою суду від 24.09.2019 в даній адміністративній справі здійснено заміну відповідача Головне управління ДФС у Тернопільської області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Тернопільської області. Розгляд справи відкладено.

В судове засідання представник позивача не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, просила відмовити в їх задоволенні з мотивів наведених у відзиві.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступне.

Судом встановлено, що 12.12.1996 ОСОБА_1 зареєстрована Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів, як суб`єкт підприємницької діяльності-фізичної особи про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 837, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (а.с. 27) та 13.12.1996 взята на облік в ДПА у місті Тернополя і знаходиться на загальній системі оподаткування.

Згідно відомостей із підсистеми «Облік платежів» ІС «Податковий блок» заборгованість ОСОБА_1 по єдиному внеску станом на 30.04.2019 становить 21030,90 грн. за рахунок нарахування ЄСВ (а.с. 47-49).

У зв`язку із наявністю даного боргу, 13.05.2019 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5756-54 У в сумі 21030,90 грн зі сплати єдиного внеску за 2017-2018.

Не погодившись із вказаною вимогою позивач звернулась до суду із відповідним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (стаття 2 Закону N2464).

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону № 2464, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частиною 7 ст. 9 Закону № 2464 передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 № 2464).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2464 органи доходів і зборів мають право, серед іншого: отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, а також інші відомості, необхідні для виконання органами доходів і зборів функцій, передбачених цим Законом; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів; здійснювати інші функції, передбачені законодавством.

У ч. 1 ст. 25 Закону № 2464 зазначено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (ч. 3 ст. 5 Закону № 2464).

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (частина 4 ст. 25 Закону № 2464).

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція № 449), розділ VI якої регулює порядок стягнення заборгованості з платників.

Так, відповідно до п. 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (пункт 2 розділу VI Інструкції № 449).

Згідно із пунктом 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (пункт 4 розділу VI Інструкції № 449).

Отже, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки.

Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках особи, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону № 2464).

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Фізичні особи-підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування, за 2017 рік зобов`язані сплатити єдиний внесок у сумі 8448,00грн. у термін до 09.02.2018 (мінімальний страховий внесок за місяць у 2017р. - 704,00грн.), за 2018 рік (мінімальний страховий внесок за місяць у 2018р. - 819,06 грн.) терміни сплати такі: за І квартал 2018 року (сплата до 20.04.2018 року) у сумі 2457,18 грн.; за II квартал 2018 року (сплата до 20.07.2018 року) у сумі 2457,18 грн.; за III квартал 2018 року (сплата до 20.10.2018 року) у сумі 2457,18 грн.; за IV квартал 2018 року (сплата до 20.01.2019 року) у сумі 2457,18 грн. За 2019 рік (мінімальний страховий внесок за місяць у 2019р. -918, 06 грн.) терміни сплати такі: за І квартал 2019 року (сплата до 20.04.2019 року) у сумі 2754,18 грн.; за II квартал 2019 року (сплата до 20.07.2019 року) у сумі 2754,18 грн.

Суд зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів, які б підтверджували її право на звільнення від сплати єдиного внеску на підставі частини 4 статті 4 Закону №2464-VI.

Крім цього позивач заявляє, що не фізичною особою-підприємцем, оскільки відносно неї здійснено реєстрацію, як суб`єкта підприємницької діяльності. З приводу цього суд зазначає наступне.

На момент реєстрації позивачки суб`єктом підприємницької діяльності, загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7 лютого 1991 року № 698-XII «Про підприємництво» (далі - Закон № 698-XII).

Так, у відповідності до ст.1 Закону № 698-XII (тут і надалі в редакції чинній на момент реєстрації позивачки суб`єктом підприємницької діяльності) підприємництво - це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг та заняття торгівлею з метою одержання прибутку.

Згідно із ст.2 Закону № 698-XII суб`єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути: громадяни України, інших держав, не обмежені законом у правоздатності або дієздатності; юридичні особи всіх форм власності, встановлених Законом України "Про власність".

Згідно із ст.8 Закону № 698-XII державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті Ради народних депутатів або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

Статтею 8 Закону № 698-XII також було передбачено, що громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку та документ, що засвідчує сплату коштів за державну реєстрацію.

Свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємництва є підставою для відкриття рахунків в установах банків за місцем реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності або в будь-яких інших установах банків за згодою сторін.

Змістовний аналіз положень Закону України «Про підприємництво» вказує на те, що громадяни, які виявили бажання здійснювати підприємницьку діяльність та пройшли процедуру державної реєстрації набували статусу суб`єктів підприємницької діяльності (підприємців) з отриманням відповідного свідоцтва про державну реєстрацію.

Суд зазначає, що статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, твердження позивачки про те, що вона не є фізичною особою-підприємцем, оскільки відносно неї здійснено реєстрацію, як суб`єкта підприємницької діяльності є хибним та не відповідає нормам законодавства.

Поняття «фізична особа-підприємець» було введене у законодавство України з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004. Водночас частиною другою статті 50 цього Кодексу було визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким законом власне і став Закон України від 15 травня 2003 року № 755-VI «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Так, відповідно до ст. 3 Закон України від 15 травня 2003 року № 755-VI «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі - Закон № 755-VI) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців (тут і надалі в редакції станом на 01.07.2004).

Статтею 4 Закону № 755-VI визначено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (ст. 16 Закону № 755-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

01.07.2010 було прийнято Закон України № 2390-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємці» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання».

Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону було визначено, що всі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004, відповідно до п. 3 Закону № 755-VI, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Однак, зазначений обов`язок позивачка не виконала, в наслідок чого в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні відомості про позивачку, як фізичну особу-підприємця. Проте відсутність даних відомостей в Реєстрі не спростовує сам факт реєстрації позивачки, як фізичної особи-підприємця.

Як зазначалося вище, державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб підприємців це, зокрема, засвідчення факту позбавлення статусу підприємця фізичною особою шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відтак, лише з внесенням відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру фізична особа - підприємець вважається припиненою.

Однак, доказів того, що з моменту реєстрації позивачки як фізичної особи-підприємця до моменту виставлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5756-54 від 13.05.2019 року, підприємницька діяльність була припинена у встановленому законом порядку із внесенням про це відповідного запису до Реєстру матеріали справи не містять та жодною зі сторін не надані.

Суд зазначає, що реєстрація особи як фізичної особи-підприємця породжує її обов`язок сплачувати податки у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності у строки, встановлені чинним законодавством. Разом з тим відповідний обов`язок кореспондується й відповідачу, а саме: у випадку несвоєчасного нарахування та/або сплати платником сум єдиного внеску, він обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Крім того, суд критично оцінює твердження позивачки про те, що вона не є підприємцем та платником єдиного внеску, оскільки отримала громадянство США та не забезпечує себе роботою самостійно, оскільки дані підстави не свідчать про припинення нею підприємницької діяльності у встановленому законом порядку та звільнення від сплати єдиного внеску.

Додатково суд звертає увагу, що при зверненні до суду позивачка визначила свій статус як суб`єкта підприємницької діяльності.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що спірна вимога прийнята контролюючим органом є правомірною, відтак в суду відсутні правові підстави для її скасування.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії, чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року № Ф-5756-54 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне правління ДПС у Тернопільській області (вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003, ).

Повне судове рішення складене 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.