Справа № 120/2767/19-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження

м. Вінниця

23 жовтня 2019 р. Справа № 120/2767/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Салецького І.О., Хмарського Р.В.

розглянувши у підготовчому засіданні клопотання відповідача про закриття провадження у справі

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації

про: визнання незаконним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наказом № 45 від 15.04.2019 «Про реєстрацію статуту релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви Тульчинської єпархії (у новій редакції)» начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації Салецького ОСОБА_3 проведено реєстрацію статуту релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви Тульчинської єпархії у новій редакції із зміною найменування на Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)».

Позивач зазначає, що 09.02.2019 в приміщенні будинку культури с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області відбулись збори мешканців с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області. Дані збори мешканців с. Яришівка оформлено Протоколом №1 загальних зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 09.02.2019, за підписом голови зборів ОСОБА_4 . Цими зборами ухвалено оновити список членів керівного органу парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви відповідно до доданого до протоколу списку, змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви Тульчинської Єпархії та перейти у підпорядкування Православній церкві України, змінивши при цьому назву на Релігійна громада Свято-Дмирівської парафії Української православної церкви (Православної церкви України).

Крім того, 10.03.2019 відбулись повторні збори мешканців с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області, які назвали себе членами Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви, та прийняли себе до членів релігійної громади 09.02.2019. Дані збори мешканців с. Яришівка було оформлено Протоколом №2 парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 10.03.2019, за підписом голови зборів ОСОБА_5 . Даними зборами вирішено переобрати керівні органи та ревізійну комісію релігійної громади, прийняти Статут Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви у новій редакції, звернутись до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації щодо реєстрації статуту та зміни найменування релігійної громади.

При цьому, позивач вважає, що рішення зборів мешканців с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області від 09.02.2019 та 10.03.2019, які оформлені як загальні та парафіяльні збори Протоколом №1 загальних зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 09.02.2019 та Протоколом №2 парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 10.03.2019, незаконні.

Поряд із цим позивач зазначає, що до складу Релігійної громади Свято-Дмирівської парафії Української православної церкви с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України входить 17 осіб, що є членами загальних зборів парафіян громади, тобто членами Релігійної громади Свято-Дмирівської парафії Української православної церкви с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області. Голова релігійної громади та настоятель храму - ієрей ОСОБА_6 .

03.02.2019 загальними зборами парафіян Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви, були розглянуті питання щодо формування реєстру членів загальних парафіяльних зборів релігійної громади та визначення конфесійної (канонічної) приналежності релігійної громади.

Позивач пояснює, що члени релігійної громади, це особи, які визнають обов`язковість Статуту УПЦ та Статуту Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви в його останній редакції від 13.11.2008, регулярно відвідують богослужіння, відвідують богослужіння та є прихожанами храму Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви Тульчинської єпархії с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області - одноголосно висловили підтримку Українській Православній Церкві, очолюваній її ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , Митрополитом Київським і всієї України. Рішення загальних зборів парафіян оформлено протоколом №3 Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 03.02.2019 який підписаний головою зборів - ОСОБА_9 Шатонським.

Однак, незважаючи на це, а також на Протокол №3 Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 03.02.2019, мешканці с. Яришівка 09.02.2019 зібрались в приміщенні будинку культури с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області, назвали себе зборами Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви, оформили замість релігійної громади Протокол №1 зборів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви від 09.02.2019, а також Протокол №2 від 10.03.2019 та замість релігійної громади прийняли рішення про перейменування релігійної громади, зміну її канонічної приналежності, переобрання керівних органів та затвердили Статут громади у новій редакції.

Позивач стверджує, що на даних зборах рішення приймали не члени Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви Тульчинської єпархії с. Яришівка, яких 17 осіб, а зовсім інші люди, які не є членами Релігійної Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви Тульчинської єпархії с. Яришівка, але назвали себе такими. Особи в кількості 67 чоловік не були прийняті до членів Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви Тульчинської єпархії с. Яришівка Тиврівського району Вінницької області, а є мешканцями с. Яришівка і відповідно не мали повноважень прийняття юридично значущих рішень як члени релігійної громади, діяти в її інтересах чи від її імені, а також уповноважувати на такі дії будь-яких осіб.

Таким чином, позивач наголошує, що Управлінням у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації при прийнятті документів на реєстрацію не було досліджено усі очевидні порушення при організації зборів мешканців с. Яришівка, як зборах релігійної громади, та було проігноровано волевиявлення дійсних парафіян Релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української православної церкви про яке було зафіксовано протоколом зборів від 03.02.2019 № 3, який підписаний ієреєм ОСОБА_10 Є ОСОБА_11 . та проінформовано супровідним листом до протоколу № 1 від 03.02.2019.

Отже, із викладеного позивач робить висновок, що рішення, оформлені Протоколами №1 від 09.02.2019 та №2 від 10.03.2019 під назвою «загальні збори релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви», що послугувало, в тому числі, підставою для видачі Наказу № 45 від 15.04.2019 про реєстрацію статуту релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви Тульчинської єпархії у новій редакції із зміною найменування на Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» суперечить вимогам Закону, п.п. 1.1., 1.4., 1.5., 1.6., 2.1., 2.4., 2.5., 5.1., 7.4. чинного на момент його ухвалення Статуту релігійної громади, так як збори були скликані не уповноваженими представниками парафії, тобто, не належними суб`єктами відповідного права, як того вимагають зазначені положення Статуту, та без згоди єпархіального архієрея, а також проведені під головуванням неналежними особами, не головою парафіяльної ради - ОСОБА_10 Євгеном ОСОБА_12 , а ОСОБА_13 та ОСОБА_5 .

З огляду на це позивач вважає, що рішення відповідача ухвалено з порушенням чинного законодавства України та положень Статуту релігійної громади, що є зовнішнім втручанням у справи релігійної громади, яке потягло за собою порушення прав позивача в тому числі на вільну зміну конфесійної приналежності. За таких обставин позивач вимушений звернутись за захистом порушених прав до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.

13.05.2019 на адресу суду надійшов відзив представника Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, у якому сторона відповідача заперечує проти заявленого позову, а також просить закрити провадження у справі. Мотивуючи свою позицію, представник відповідача, серед іншого, зазначає, що фактичною підставою звернення позивача із позовом до суду стали не стільки протиправні дії управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації щодо реєстрації статусу релігійної організації у новій редакції, як дії осіб, які скликали загальні збори релігійної громади, прийняли рішення про зміну підлеглості релігійної громади, подали відповідну заяву, протокол та список осіб управлінню, оскільки, як зазначає сам позивач у позовній заяві, що суть його порушеного права в тому, що внаслідок прийняття оскаржуваних рішень він позбавлений членства в релігійній громаді з підлеглістю Українській Православній Церкві , що є порушенням гарантованого статтею 35 Конституції України права.

Оскаржується таке рішення саме з підстав порушення особами, які подали заяву про реєстрацію змін до статуту, положень закону, статуту в частині дотримання порядку, способу та компетенції проведення загальних зборів 09.02.2019, 10.03.2019 та саме законності рішення, прийнятого на вказаних зборах, про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях. Тобто, у даному випадку, оскаржуються дії управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації з підстав порушення особами, які надали 13.02.2019 та 10.04.2019 відповідні документи про зміну релігійної організації своєї підлеглості у канонічних та організаційних питаннях. Ці обставини належать до внутрішньої діяльності юридичної особи та визначаються законом та статутом, на підставі якого діє релігійна громада.

Крім того, представник відповідача зауважує, що не відповідає дійсності твердження позивача про відсутність спору між членами релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії УПЦ, оскільки в матеріалах справи містяться три протилежні за змістом заяви від членів зазначеної релігійної громади, що надійшли до Управління. Дані заяви містять різні позиції членів релігійної громади на питання зміни підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях іншому релігійному центру. Частина членів релігійної громади не визнає рішення прийняті іншою частиною членів та взагалі не визнає їх членами зазначеної релігійної громади.

Таким чином, наданню правової оцінки діям управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації повинно передувати встановлення та доказування у даному спорі обставин, які є внутрішньою діяльністю релігійної організації. В даному випадку, спір виник саме між членами релігійної громади Свято-Дмитрівської парафії УПЦ.

Відтак, відповідач вважає, що позивач звернувся до адміністративного суду за захистом свого цивільного особистого немайнового права на свободу світогляду і віросповідання.

Управління вважає, що спірні правовідносини не є публічно-правовим спором у розумінні КАС України, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного особистого немайнового права позивача.

Крім того, звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі №806/3462/14 від 19.12.2018 та постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 (справа №120/1309/19-а), від 11.09.2019 (справа №120/1255/19-а) та від 26.09.2019 (справа №120/1163/19-а).

В свою чергу, у відповіді на відзив, позивач просить відхилити заперечення наведені у відзиві на позов.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали заявлене клопотання про закриття провадження у справі та просили суд його задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі та просили суд відмовити в його задоволенні.

Проаналізувавши пояснення учасників по справі, їх доводи та аргументи, правові підстави, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, визначаючись щодо підсудності даного спору, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У відповідності до вимог статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Таким чином, суд звертає увагу, що рішення про зміну підлеглості релігійної громади та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється на загальних зборах цієї громади відповідно до вимог статті 8 вказаного Закону. Це питання належить до виключної компетенції загальних зборів релігійної громади. Загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності відповідної релігійної громади, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів управління (відповідно до вимог статті 98 Цивільного кодексу України).

При цьому, ніхто (включно із священнослужителем чи органами управління громади) не може позбавити загальні збори релігійної громади права прийняти рішення щодо зміни своєї підлеглості.

Згідно положень статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суд вказує, що у справі, що розглядається, предметом спору є правомірність рішення Управління у справах національностей та релігії Вінницької обласної державної адміністрації щодо реєстрації статусу релігійної організації у новій редакції. Проте оскаржується таке рішення саме з підстав порушення особами, які подали заяву про реєстрацію змін до статуту, положень закону, статуту в частині дотримання порядку, способу та компетенції реєстрації таких змін. Ці обставини належать до внутрішньої діяльності юридичної особи та визначаються статутом, на підставі якого діє релігійна громада. Як вбачається з встановлених обставин, позивач пов`язує проведену реєстрацію змін до статуту, власне з незаконними діями осіб, які подали відповідну заяву та документи відповідачеві.

Отже, фактичною підставою звернення до суду стали не стільки протиправні дії відповідача щодо реєстрації змін до статуту, як дії осіб, які скликали загальні збори, прийняли рішення про зміну підлеглості релігійної громади, подали відповідну заяву та документи відповідачеві.

Суд звертає увагу, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

До компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори, в яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Це узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 червня 2019 року (справа № 344/10480/16-а) та від 04 червня 2019 (справа №826/4204/18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У вищезазначених постановах Великої Палати Верховного Суду зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відтак, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Таким чином, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

У той же час підстави та випадки відмови в реєстрації статуту (положення) релігійної організації наведені у статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якої у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству. Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Тобто, законодавець визначив лише один випадок відмови у здійсненні реєстрації статуту релігійної організації, відповідно й змін та доповнень до нього, а саме, коли статут або діяльність такої релігійної організації суперечить чинному законодавству. Більше того, відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.

За змістом положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» до компетенції відповідача не належить перевірка відомостей про приналежність осіб до членів релігійної громади. А відповідальність за достовірність поданої інформації покладається на осіб, які внесли до установчих документів або інших документів неправдиві відомості.

Відтак, характер спірних правовідносин та юридична природа цього спору пов`язані із внутрішньою діяльністю релігійної організації та її членів і прийнятих ними рішень.

В даному ж випадку, на переконання суду, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, хоч і мав владні - управлінські повноваження (в частині зареєструвати або відмовити у реєстрації змін до статуту релігійної громади), проте прийнятий факт здійсненої реєстрації обумовлений наданими для такої реєстрації документами. В свою чергу, позивач власне і доводить відсутність повноважень у особи, яка подала заяву та документи для внесення змін до статуту, оспорює порядок та спосіб скликання парафіяльної ради, парафіяльних зборів та право участі у них, повноваження приймати рішення про внесення змін до статуту.

Отже, наданню правової оцінки наказу суб`єкта владних повноважень передує встановлення та доказування у даному спорі обставин, які є внутрішньою діяльністю релігійної організації. Окрім того, оскаржуване рішення зачіпає не лише права та інтереси позивача, а й релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)".

За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку спір виник саме між засновниками, членами релігійної громади Свято-Дмирівської парафії Української православної Церкви Тульчинської єпархії та релігійною громадою, яка вирішила змінити канонічне підпорядкування та приєднання до Православної Церкви України, подавши заяву про реєстрацію змін.

Суд звертає увагу, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Зважаючи на викладене, цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а спірні правовідносини не є публічно-правовим спором у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки стосуються прав та інтересів учасників релігійної громади на канонічне підпорядкування, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права позивача. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 806/3462/14 (адміністративне провадження № К/9901/4706/18), та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий висновок також узгоджується із постановами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 у справі №120/1309/19-а, від 11.09.2019 у справі №120/1255/19-а, від 26.09.2019 у справі №120/1163/19-а.

Також, суд вказує й на те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За таких обставин, беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень. Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим, провадження по даній справі підлягає закриттю.

Статтею 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

У свою чергу, суд роз`яснює позивачу, що даний спір підлягає вирішенню у порядку цивільної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 248, 256, 295 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної держаної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу - закрити.

Роз`яснити сторонам, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду в повному обсязі складена 25.10.2019

Суддя Комар Павло Анатолійович