Справа № 160/4382/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2019 року Справа № 160/4382/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняШелгуновій І.А.
позивача представника позивача представника відповідача представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_9 Власенка О .В. Молчанової В.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Профспілковий комітет Дніпровської міської ради, про визнання дій та рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -
14.05.2019 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, Профспілковий комітет Дніпровської міської ради, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради № 16к від 11 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради;
- поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.06.2019 року о 14:40 год. (т. 1 а.с. 2-3).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 03.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 09.10.2019 року о 15:30 год. (т. 3 а.с. 128-129).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що займала посаду головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, однак наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради №16к від 11.04.2019 року її звільнено із займаної посади, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. Позивач вважає своє звільнення із займаної посади протиправним, необґрунтованим та таким, що не відображає дійсних обставин справи, а наказ таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, причини звільнення за прогул не відповідають дійсним обставинам справи. Позивач зазначає, що відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України прогулом може вважатись лише не вихід на роботу без поважних причин, однак за час роботи позивача у відповідача вона ніколи не дозволяла собі бути відсутньою на робочому місці без поважних причин, виконувала правила трудового розпорядку та посадової інструкції та належним чином. Вважає, що відповідач звільнив її незаконно, у період знаходження на лікарняному. З огляду на викладене, просила поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., посилаючись на те, що внаслідок незаконного звільнення її з роботи, порушення її права на працю, вона зазнала моральних страждань.
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.
11.06.2019 року представником відповідача було подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що 27.12.2018 року та 29.12.2018 року позивач певний проміжок часу була відсутня на роботі, що підтверджується актами про відсутність на роботі. Також факти відсутності позивача на роботі знайшли своє відображення у додатковому табелі обліку робочого часу за грудень 2018 року. Враховуючи той факт, що позивач була відсутня на робочому місці, жодним чином не повідомивши про наявність поважних причин такої відсутності, з урахуванням згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради №16к від 11.04.2019 року її звільнено із займаної посади, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. В цей день позивач протягом усього робочого дня була присутня на роботі, що підтверджується актом про присутність на робочому місці, виконуючи свої безпосередні обов`язки по відпрацюванню звернень громадян, що надходять до департаменту за напрямком роботи міського електротранспорту, що повністю спростовує доводи позивача щодо її звільнення в період непрацездатності. В цей же день позивач була ознайомлена з наказом про звільнення у своєму робочому кабінеті, що підтверджується актом від 11.04.2019 року про ознайомлення з наказом, відмову про отримання та відмову від підпису. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що об`єктивним та обґрунтованим є той факт, що трудові правовідносини було припинено з позивачем (звільнення з займаної посади) з підстав та в порядку, встановленому чинним законодавством України, а твердження позивача про незаконність її звільнення не відповідає дійсності.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях підтримав, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
04.06.2019 року представником третьої особи подано письмові пояснення, у яких остання зазначила, що на розгляд профспілкового комітету профспілки Дніпровської міської ради від департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради надійшло подання щодо надання згоди на звільнення головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспорту департаменту ОСОБА_2 за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (лист від 15.01.2019 вх. № 12). На засіданні профспілкового комітету 13.03.2019 року більшістю голосів було прийняте рішення щодо надання згоди на звільнення головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспорту департаменту ОСОБА_2 за прогул відповідно до п. 4, ст. 40 КЗпП України. Таким чином, наказ про звільнення з роботи позивач вважає законним та таким, що прийнято відповідно до вимог законодавства про працю України.
Представник третьої особи у судовому засіданні письмові пояснення підтримала, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, заперечення представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради від 26.01.2018 року № 25к ОСОБА_2 з 01.02.2018 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, за переведенням із департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради (т. 2 а.с. 7).
Станом на момент призначення ОСОБА_2 мала стаж служби в органах місцевого самоврядування (державної служби) 9 років 3 місяці 27 дні.
Наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради №16-к від 11.04.2019 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (т. 1 а.с. 20).
Як вбачається зі змісту наказу, підставами для звільнення ОСОБА_2 слугували акти від 27.12.2018 року та від 29.12.2018 року про відсутність на робочому місці, лист голови профспілкового комітету Дніпровської міської ради від 19.03.2019 року №5 щодо розгляду подання.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обгрунтованості звільнення позивача з займаної посади.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується, і громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.
Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Згідно ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.
Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Отже, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.
Разом із тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
З аналізу викладеного можна дійти висновку, що процедура звільнення у зв`язку з дисциплінарним стягненням передбачає сукупність таких факторів, як відсутність працівника більше трьох годин, після чого власник або уповноважений орган має зажадати письмових пояснень від працівника щодо причин відсутності його на роботі, після чого звертається за попередньою згодою до виборного органу, який під час розгляду такого звернення має заслухати пояснення працівника, і надати свій висновок щодо погодження чи відмову у погодженні притягнення працівника до відповідальності керівнику, який зваживши всі обставини має прийняти рішення щодо застосування дисциплінарного стягнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Під час розгляду справи судом встановлено, що службовою запискою заступника начальника управління транспорту - начальника відділу міського електротранспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_3 від 03.01.2019 року повідомлено в.о. директора департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_4 про відсутність на робочому місці 27.12.2018 року в період з 14-45 год. до 18-00 год. головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 126).
27.12.2018 року о 18-05 год. складений відповідний акт про відсутність ОСОБА_2 на роботі.
Так, згідно акту від 27.12.2019 року зазначено, що ОСОБА_2 27.12.2018 року була відсутня на роботі без поважних причин з 14-45 год. до 18-00 год. впродовж робочого дня (т. 1 а.с. 26).
Також, службовою запискою заступника начальника управління транспорту - начальника відділу міського електротранспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_3 від 03.01.2019 року повідомлено в.о. директора департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_4 про відсутність на робочому місці 29.12.2018 року в період з 09-00 год. до 18-00 год. головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 125).
29.12.2018 року о 18-05 год. складений відповідний акт про відсутність ОСОБА_2 на роботі.
Так, згідно акту від 29.12.2019 року зазначено, що ОСОБА_2 29.12.2018 року була відсутня на роботі без поважних причин з 09-00 год. до 18-00 год. впродовж робочого дня (т. 1 а.с. 27).
Суд звертає увагу, що службові записки з повідомлення про відсутність працівника на робочому місці складені не в дні безпосередньої його відсутності на робочому місці та не в дні складання відповідних актів, - 27.12.2018 року та 29.12.2018 року, а 03.01.2019 року, тобто через декілька днів після встановлення порушення правил трудового розпорядку працівником.
Крім того, службові записки, складені щодо відсутності позивача на робочому місці 29.12.2018 року, наявні в матеріалах справи, різняться за своїм змістом та датою складання (т. 1 а. с. 125, т. 2 а. с. 41)
При цьому, в. о. директора департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради ОСОБА_4 на ім`я якого були складені службові записки входив до складу комісії, що підтвердила відсутність позивача на робочому місці при складанні акту.
Разом з тим, судом встановлено, що письмових пояснень від позивача про відсутність на роботі та порушення нею правил трудового розпорядку у вищезазначені дні відповідачем не отримано, акти про відмову від надання пояснень відсутні.
Доказів того, що відповідач належним чином звертався до позивача за отриманням пояснень з приводу відсутності на роботі у зазначені дати, представником відповідача надано не було.
Отже, судом встановлено, що службове розслідування зі встановлення причин відсутності ОСОБА_2 на роботі 27.12.2018 року, 29.12.2018 року та порушення нею правил трудового розпорядку відповідачем проведено не було.
Також, відсутні докази того, що позивач була ознайомлена із актами про відсутність її на робочому місці без поважних причин.
Таким чином, оцінюючи надані відповідачем акти відсутності позивача на роботі, що стали підставою для звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, суд вважає, що дані акти не містять достовірної інформації та не підтверджені іншими доказами щодо прогулу позивача в ці дні, за який її звільнено відповідно до наказу від 11.04.2019 року №16к.
При цьому, суд зазначає, що показання свідків, стосовно відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 27.12.2018 року та 29.12.2018 року різняться між собою та є суперечливим, крім того, не можуть бути визнані судом достатніми для підтвердження відсутності позивача на робочому місці у спірний період часу з урахуванням вищезазначених обставин.
Враховуючи викладене, встановленими обставинами справи підтверджено, що звільнення ОСОБА_2 з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України проведено роботодавцем без з`ясування обставин невиходу та відсутності позивача на роботі та без отримання пояснень від працівника щодо причин неявки на роботу, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідачем не було дотримано вимог закону при накладенні дисциплінарного стягнення на позивача.
Разом з тим, відсутність працівника має віднайти своє відображення і в табелі обліку робочого часу, та за період прогулу заробітна плата працівнику не нараховується на підставі статті 94 КЗпП України, оскільки заробітна плата ? це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Факт прогулу має бути зафіксований шляхом складання акта, який є підставою для внесення відповідних відміток у табель обліку використання робочого часу працівників. У табелі проставляється відмітка «пр» - прогул.
З матеріалів справи, зокрема, з табелю обліку робочого часу за грудень 2018 року вбачається, що позивач протягом грудня 2018 року обліковувалась та їй була нарахована заробітна плата за повністю відпрацьований місяць, тобто з урахуванням восьмигодинного робочого дня (т. 2 а.с. 78-79).
При цьому, наявність прогулів у грудні 2018 року за позивачем не відображено.
Судом встановлено, що згідно розрахунку за підписом заступника начальника відділу планово-економічної роботи, бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_5 , кількість відпрацьованих днів позивачем за грудень 2018 року - 20 днів та нарахування не зменшено (т. 1 а.с. 163).
Також, встановлено, що згідно виписки за картковим рахунком клієнта за період з 01.12.2018 року по 31.03.2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» позивачу були нараховані кошти у вигляді заробітної плати за грудень 2018 року за відпрацьований період у повному обсязі, тобто без вирахуванням днів, які зазначені в акті перевірки та які в подальшому стали підставою для звільнення позивача (т. 1 а.с. 164, 165).
Оцінюючи наявні у справі докази, зокрема, табель обліку робочого часу та факт виплати належних позивачу сум за грудень 2018 року, суд вважає, що зазначені докази спростовують доводи відповідача щодо наявності у діях позивача дисциплінарного проступку та як наслідок відсутність її на роботі 27.12.2018 року та 29.12.2018 року внаслідок прогулів.
Отже, вказані докази також спростовують акти про відсутність позивача на робочому місці 27.12.2018 року та 29.12.2018 року, оскільки б в іншому випадку у первинному табелі обліку відповідача було відображено про те, що позивач була відсутня на роботі та відповідно не відпрацювала повний робочий день, заробітна плата була виплачена не в повному обсязі.
Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на додатковий табель обліку робочого часу за грудень 2018 року зі внесеними змінами, в якому відображено прогул за 29.12.2019 року - 5/пр. та за 29.12.2019 року - пр, а також на те, що заробітна плата позивачу за дні прогулу не нараховувалась, оскільки останнім не надано доказів правомірності внесення таких змін у табель обліку використання робочого часу працівників, зокрема, відмітка «пр» - прогул, враховуючи також, що на момент складання первинного табелю, вже були складені акти про відсутність позивача на роботі (т. 1 а.с. 69).
Також, суд критично оцінює посилання представника відповідача на ту обставину, що попередній табель обліку за грудень 2018 року було закрито раніше кінця місяця, та дні прогулів позивача - 27.12.2018 року та 29.12.2018 року, які припали на кінець місяця не були відображені у ньому, оскільки таке закриття табелю суперечить Порядку ведення табелю обліку робочого часу.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем не надано належних та достовірних доказів відсутності позивача на роботі та наявності в її діях дисциплінарного проступку, що стали підставою для її звільнення відповідно до п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Отже, враховуючи те, що при звільненні позивача з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства, суд вважає, що надана згода профкому на звільнення позивача від 13.03.2019 не може бути прийнята судом в обгрунтування правомірності дій відповідача.
Окремо суд звертає увагу, що ч. 3 ст. 40 КЗпП України містить обмеження на звільнення з ініціативи власника, а саме: заборонено звільняти працівників у період тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті).
Проте, судом встановлено, що в день звільнення 11.04.2019 року ОСОБА_2 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності (т. 1 а.с. 21).
Суд критично оцінює наданий представником відповідача акт про присутність на робочому місці ОСОБА_2 саме 11.04.2019 року, оскільки останній, по-перше, не містить дати його складання, по-друге, викликає сумнів у логічній обґрунтуваності його складання, так як цього ж дня посадовими особами відповідача складено інший акт про відмову позивача від ознайомлення з наказом про звільнення та відмову від підпису, який фактично за своїм змістом передбачає перебування позивача на робочому місці (т. 1, а.с. 134, 148).
Крім того, допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зазначили, що вказані акти складались та підписувались 11.04.2019 року в кінці робочого дня. Тоді як свідок ОСОБА_8 , підпис якої міститься у акті про присутність позивача на робочому місці зазначила, до даний акт складався та підписувався членами комісії, в тому числі і нею, 12.04.2019 року з ранку.
Також, допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що службове розслідування щодо відсутності ОСОБА_2 на робочому місці у департаменті не проводилось.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване звільнення здійснено за ініціативою роботодавця в період тимчасової непрацездатності працівника, що не допускається.
При цьому, суд наголошує на відсутності в діях відповідача дотримання принципу співмірності покарання вчиненому проступку.
Так, згідно копій характеристик, що містяться в матеріалах справи, позивач характеризується виключно позитивно, має високі організаційні здібності та відповідає займаній посаді, жодного разу до дисциплінарної відповідальності не притягалась.
Таким чином, враховуючи обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 з посади було здійснено без достатніх правових підстав, у період тимчасової непрацездатності останньої, що є порушенням законодавства України про працю та гарантованого ст. 43 Конституції України права на працю, та свідчить про протиправність прийнятого відповідачем наказу 11.04.2019 року №16к.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування наказу Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради № 16к від 11.04.2019 року про звільнення останньої з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір.
Оскільки, суд дійшов висновку, що звільнення позивача не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам трудового законодавства, остання підлягає поновленню на роботі на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. першим п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Як вбачається з довідки відповідача про середню заробітну плату від 12.08.2019 року №9/9-277, середня заробітна плата позивача складає 364,95 грн., при цьому у лютому 2019 року нею отримано 10 331,26 грн., у березні 2019 року - 11 668,60 грн.(т. 2 а.с. 224).
Однак, суд критично ставиться до вказаних даних нарахованих сум, оскільки згідно розрахунку за 2019 року, копія якого наявна в матеріалах справи, позивачу у лютому 2019 року нараховано було 12 680,56 грн., а не 10 331,26 грн. (т. 2 а.с. 100).
На підставі викладено для вирахування середньоденного заробітку позивача судом взяті дані, зазначені у розрахунках позивача за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню, тобто за лютий та березень 2019 року (т. 2 а.с. 100, 101).
Так, середньоденний заробіток ОСОБА_2 після відрахування обов`язкових відрахувань, в тому числі лікарняних, становить 566,56 грн.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.04.2019 року по 16.10.2019 року (включно), становить (566,56 грн. х 128 робочих дні), що дорівнює 72 519,68 грн. та підлягає стягненню з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на її користь.
Відповідно до п.п. 2,3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
З урахуванням викладеного, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 року та стягнення з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (22 робочі дні) в розмірі (566,56 х 22), що складає 12 464,32 грн.
Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України (ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Однак, ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що оскарженим наказом відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.
Водночас, на думку суду, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що при прийнятті оспорюваного наказу відповідач діяв всупереч чинному законодавству України, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Стосовно вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 18 500,00 грн, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно із ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 3, 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.
Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути, серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження здійснення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, адвокатом позивача надано до суду копію договору про надання правничої допомоги від 05.02.2019 року №115, угода № 1 до договору від 05.02.2019 року, угода № 2 до договору від 03 травня 2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.05.2006 року №1537, копію акта №1 приймання наданої правової допомоги від 02.05.2019 року, копію акта №2 приймання наданої правової допомоги від 03.05.2019 року, копію рахунку фактури №044 від 02.05.2019 року на суму 5 300,00 грн., копію рахунку фактури №045 від 06.05.2019 року на суму 13 200,00 грн., копії квитанцій про сплату вказаних сум від 06.05.2019 року та від 07.05.2019 року.
Згідно із наданими додатковими угодами до договору вартість послуг складається з:
- правового аналізу та надання консультацій стосовно подання департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради до профспілкового комітету Дніпровської міської ради на звільнення у розмірі 3 300,00 грн.;
- участь у засіданнях профспілкового комітету Дніпровської міської ради у розмірі 2 000,00 грн.;
- складання позовної заяви до суду у розмірі 3 500 грн.;
- представництво інтересів у суді - 10 000,00 грн.
Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.
Оскільки в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, та з урахуванням того, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача стосовно стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у сумі 13 200,00 грн.
При цьому, суд відмовляє у стягненні на користь позивача витрат за надання консультацій та здійснення участі у засіданнях профспілкового комітету Дніпровської міської ради у розмірі 5 300,00 грн., виходячи з того, що останні не були здійснені при розгляді даної адміністративної справи у суді.
При цьому, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Разом з тим, на час ухвалення рішення у справі позивач з відповідною заявою до суду не зверталась.
Таким чином, сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 3 073,60 грн. не підлягають стягненню.
Керуючись ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради № 16к від 11.04.2019 року про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради.
Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 жовтня 2019 року.

Суддя і Н.Є. Сліпець