Справа № 200/9669/19-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року справа №200/9669/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Малого колективного комерційного підприємства «Ан» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 р. у справі №200/9669/19-а (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А., повний текст складено 06 серпня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом Малого колективного комерційного підприємства «Ан» до Державного нотаріуса Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Полянських В.В. про визнання протиправною та скасування частини свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2018 року за №793,-

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Мале колективне комерційне підприємство «Ан» (надалі позивач, МККП «Ан») звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державного нотаріуса Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Полянських В.В. (надалі відповідач), в якому просило визнати протиправною та скасувати частину свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2018 року, виданого відповідачем, зареєстрованого в реєстрі за № 793, номер спадкової справи №41/2018, щодо спадкування ОСОБА_1 після смерті її чоловіка, частки статутного капіталу МККП «Ан» у розмірі 50% статутного (складеного) капіталу, номінальна вартість якої становить 2500 грн. (а.с. 5-6).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі (а.с. 1-2).

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у відкритті провадження у справі, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем оскаржується свідоцтво про право на спадщину за законом не з підстав недотримання вимог спадкового законодавства, а з підстав неналежного виконання своєї функції державним нотаріусом як суб`єктом, який наділений владно-управлінськими функціями приймати рішення про видачу чи невидачу свідоцтва про право на спадщину (тобто фактично оскаржується рішення нотаріуса про видачу свідоцтва). Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду України у справі № 826/9928/15 від 04.04.2018р. зазначає, що державним нотаріусом видано свідоцтво з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» оскільки не вчинено усіх владно-управлінських дій, передбачених Законом та не встановлено, що майно, яке входить до складу спадщини, насправді спадкодавцю не належало (а.с. 9-12).

Сторони у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду судового засідання, тому, у відповідності п.2 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, згідно п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки заявленими позивачем вимогами оспорюється право на спадкування, даний спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, підставою заявлених вимог позивач зазначив відсутність участі у формуванні його статутного капіталу з боку померлого спадкодавця.

Тому, якщо позивач вважає, що порушення його прав відбулося внаслідок неналежного формування статутного капіталу, та існує корпоративний спір між позивачем та спадкоємцями учасника (засновника), який вибув внаслідок смерті, такий спір підлягає розгляду у господарському суді відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, визначаючи предмет і підставу позову та відповідача у справі, позивач діє на власний розсуд, в залежності від характеру порушеного права (а.с. 2).

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.

Так, згідно з ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст.5 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Судом встановлено, що фактичною підставою звернення позивач до суду є незгода з успадкуванням частки статутного фонду підприємства.

Відповідно статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, спір про право на спадщину регулюється спадковим законодавством, а оскільки оспорюється право на спадкування, то даний спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Слід зазначити, що підставою заявлених вимог позивач зазначив відсутність участі у формуванні його статутного капіталу з боку померлого спадкодавця.

Тобто звернення позивача до суду з даним позовом викликано необхідністю захисту права не у сфері публічно-правових відносин, а його корпоративних та майнових прав, що виключає розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 826/25908/15 зазначено, що приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) немає публічно-правових відносин, а тому дана справа не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

На підставі встановлених обставин та вищевикладених положень законодавства, суд дійшов висновку, що на даний спір не поширюється юрисдикція адміністративних судів, даний позов належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Висновки суду узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 05.06.2018 року у справі №805/4506/16-а.

Щодо доводу апелянта, що позивачем оскаржується свідоцтво про право на спадщину за законом не з підстав недотримання вимог спадкового законодавства, а з підстав неналежного виконання своєї функції державним нотаріусом, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки підставою звернення з позовною вимогою про визнання протиправною та скасування частини свідоцтва про право на спадщину є відсутність участі у формуванні статутного капіталу з боку померлого спадкодавця.

Також, суд апеляційної інстанції не приймає посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду України у справі № 826/9928/15 від 04.04.2018р., що позивач у позовній заяві просив дослідити суто владні управлінські функції державного нотаріуса, оскільки предметом позову в цій справі було дослідження виключно владних, управлінських рішень та дій приватного нотаріуса Єгорової М.Є., яка у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. А предметом розгляду даної справи (№200/9669/19-а) є визнання протиправною та скасування частини свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2018 року, виданого відповідачем, щодо спадкування ОСОБА_1 після смерті її чоловіка, частки статутного капіталу МККП «Ан» у розмірі 50% статутного капіталу, номінальна вартість якої становить 2500 грн., яке на думку позивача не належало спадкодавцю на момент смерті. Тобто, в даних справах різні обставини та предмети дослідження.

Так, в позовній заяві позивач посилається на ст.ст. 34, 44, 46 Закону України «Про нотаріат», але в описовій та прохальній частині відсутні посилання про визнання протиправними дії саме державного нотаріуса, як суб`єкта владних повноважень. Позивач вважає, що порушення його прав відбулося внаслідок неналежного формування статутного капіталу, та існує корпоративний спір між позивачем та спадкоємцями учасника (засновника), який вибув внаслідок смерті, та просив визнати протиправною та скасувати саме частину свідоцтва про право на спадщину, що виключає, як вважає апелянт дослідження суто владних управлінських функцій державного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діяв як суб`єкт владних повноважень.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно частини 5, частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Малого колективного комерційного підприємства «Ан» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 р. у справі №200/9669/19-а - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 р. у справі №200/9669/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць