Справа № 640/20096/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 жовтня 2019 року м. Київ № 640/20096/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, заявника - ОСОБА_1 , відповідач - Генеральний прокурор,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії наказу Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 "Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій";

- зупинення дії наказу Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №234 "Про створення першої кадрової комісії та №235 "Про створення другої кадрової комісії";

- заборони першій та другій кадровим комісіям вчиняти дії щодо проведення атестації прокурорів, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ХІ від 19 вересня 2019 року.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилається на те, що згідно норм Закону №113-ХІ від 19 вересня 2019 року, станом на 25.09.2019 (дата набрання чинності вказаним законом) та станом на 17 жовтня 2019 року (день прийняття відповідачем оскаржуваних наказів) Офіс Генерального прокурора (як суб`єкт владних повноважень та найвищий орган в системі органів прокуратури України) не створений та не почав своєї роботи. Заявник зазначає, що Генеральний прокурор прийняв нормативно-правовий акт (наказ від 17 жовтня 2019 року №233 "Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій") за межами своїх повноважень, що суперечить статті 19 Конституції України, частині 2 статті 9 Закону України «Про прокуратуру», пунктам 9, 11, підпунктам 7, 8 пункту 22 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ХІ від 19 вересня 2019 року.

Також зазначено, що всупереч діючому законодавству України, Генеральний прокурор не тільки видав оскаржуваний наказ №233 без додержання процедури його державної реєстрації та офіційному опублікуванню, але й почав виконувати. Оскаржуваними наказами №234 та №235 від 17 жовтня 2019 року створені непередбачені пунктами 9, 11, підпунктами 7, 8 пункту 22 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ХІ від 19 вересня 2019 року «Перша та друга кадрові комісії» для проведення атестації прокурорів і слідчих Генеральної прокуратури України, а не «кадрові комісії Офісу Генерального прокурора», оскільки Офіс Генерального прокурора на час прийняття оскаржуваних наказів не створений.

Вказані обставини, на думку заявника, є підставою для вжиття судом заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, "з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов`язком, яке він реалізує залежно від обставин справи.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Частина перша статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види забезпечення позову, згідно з якою позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд встановив, що в обґрунтування заяви про забезпечення адміністративного позову не надано доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, що захист цих прав та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Виходячи із змісту поданої заяви та доводів наведених в її обґрунтування, суд дійшов висновку про її необґрунтованість та не вбачає підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150, 151, 153-155, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Відповідно до частини восьмої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала про відмову у забезпеченні адміністративного позову може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова