Справа № 420/6769/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6769/18
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М. Г

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

За участю: секретаря - Бабак В.С.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - Зуєвої І.І. (ордер від 25.09.2019 року)

представника відповідача - Рудь В.В. (довіреність від 26.04.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 21.11.2018 року №1771 о/с в частині звільнення позивача; поновити позивача, полковника поліції, на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області; стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу із розрахунку 342 грн. 30 коп. в день, починаючи з 05.12.2018 року та на день винесення рішення, моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що протягом двох років Головне управління Національної поліції в Одеській області протиправно позбавляє позивача права на працю. Незаконність вказаних дій підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили по справам №815/7286/16, №815/3359/17, №815/979/18, і якими позивач неодноразово поновлювався на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області. Однак, наказом від 21.11.2018 року №1771 о/с відповідач повторно звільнив позивача із органу поліції за тих же підстав, які в судовому порядку визнавались незаконними. Зазначені обставини свідчать про неправомірність рішення відповідача, його необґрунтованість, наявність безумовних підстав для його скасування, поновлення позивача на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у належному розмірі та завданої моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1771 о/с від 21.11.2018 року в частині звільнення зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 . Поновив ОСОБА_1 , полковника поліції, на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Головного управління Національної поліції в Одеській області з 5 грудня 2018 року. Стягнув з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 5 грудня 2018 року по 3 травня 2019 року у розмірі 28552,5 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови у стягненні на його користь грошового забезпечення в розмірі 28 552,5 грн. та моральної шкоди і в цій частині прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог і доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що визначення судом першої інстанції суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відбулось на підставі даних про грошове забезпечення, що не відповідає постанові Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року №988. Разом з цим, судовим рішенням, яке набрало чинності в іншій справі, встановлено, що середньоденна сума грошового забезпечення за фактично відпрацьований час складає 358,28 грн. У зв`язку із чим, середній заробіток за час вимушеного прогулу мав скласти у розмірі 28 552,5 грн. Водночас, судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам у цій справі, необґрунтовано не враховано, що відповідач у п`яте звільняє позивача із займаної посади з підстав, які в судовому порядку визнані незаконними. Зазначені обставини тривалий період позбавляли позивача реалізувати своє конституційне право на працю, негативно позначаються на діловій репутації, кар`єрному рості, підвищенні професійного рівня, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є цілком ґрунтовними та мають бути задоволені у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку від 08.02.1995 року №100 визначено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Аналіз наведених норм показав, що втрата працівником заробітку з підстав незаконного звільнення підлягає відновленню одночасно з поновленням його на попередній посаді і виплатою за цей час середнього заробітку, розмір якого визначає орган, що розглядає трудовий спір, за правилами вказаного Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Судом першої інстанції вірно враховано, що з довідкою №159 від 14.02.2019 року, загальна сума доходу за два місяці (жовтень, листопад 2018 року), що є фактично відпрацьовані і передують звільненню, ОСОБА_1 складає 11 611,38 грн.

Відповідно, середньоденний заробіток складає - 190,35 грн. (11611,38 грн.:61день).

Враховуючи наведене, на користь позивача має бути стягнуто середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 05.12.2018 року по 03.05.2019 року у розмірі 28552,5 грн. (190,35 грн.х150днів).

Водночас, колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є, у тому числі, забезпечення позивача середнім заробітком за час вимушеного прогулу, який розраховується в установленому порядку та не пов`язується із нарахуваннями у попередніх періодах служби.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із пунктом 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач вп`яте звільнений зі служби з органів поліції з підстав, які в судовому порядку визнані незаконними, протягом тривалого часу позивач не може у встановленому порядку реалізувати своє конституційне право на працю.

На думку колегії суддів, зазначені обставини безумовно доставляють позивачу моральних переживань, негативно позначаються на діловій репутації, кар`єрному рості, підвищенні професійного рівня, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є цілком ґрунтовними.

Водночас, з огляду на те, що вимоги про стягнення моральної шкоди пов`язані із неправомірними діями відповідача, правову оцінку яким надано під час вирішення судових спорів в інших справах, і позивачем не обґрунтовується розмір заявленої до стягнення шкоди у цій справі, колегія суддів вважає, що достатнім відшкодуванням таких втрат складає у сумі 5 000 грн.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року в частині залишення без задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн. - скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

В іншій частині судове рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 25.10.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль