Справа № 805/1591/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року справа №805/1591/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 р. у справі № 805/1591/16-а (головуючий І інстанції Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач-1), Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач-2) в якому з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області від 19.04.2016 року №24о/с л/к в частині звільнення за п. 63 «з» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити на посаді помічника дільничного інспектора Билбасівського відділення міліції Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району);

- стягнути зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 року по день винесення постанови у справі;

- зобов`язати ГУМВС України в Донецькій області звільнити позивача за п. 63 «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (віком);

- стягнути зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вихідну допомогу у розмірі 28614,03 грн.;

- витребувати у відповідача довідку про кількість днів невикористаної відпустки станом на 19.04.2016 та стягнути зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року адміністративний позов задоволено частково, а саме суд:

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 02.02.2016 року по 19.04.2016 року у розмірі 7834 грн. 20 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів);

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 31408 грн. 02 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів);

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 38 діб у розмірі 5219 грн. 18 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив змінити постанову в частині стягнення з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5219 грн. 18 коп., стягнувши компенсацію в розмірі 18541,83 грн. та скасувати постанову в частині відмови в стягненні з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошового забезпечення за період з 20.04.2016 по 09.08.2016, стягнувши на користь позивача суму грошового забезпечення за вказаний період в розмірі 10683 грн. В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі не врахував, що проміжок часу з 20.04.2016 по день винесення рішення є періодом затримки розрахунку з ним при звільненні відповідно до положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також зазначає, що тривалість його відпустки відповідно до наявної 20-річної вислуги років становить 45 діб, а отже компенсація за невикористані протягом 2014-2016 років відпустки становить 18541,83грн. Вважає вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. Щодо стягнення зі Слов`янського МВ грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2015 року по 02.11.2015 року в сумі 27416,85 грн. апелянт зазначає, що вимога про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за своєю природою є похідною від вимоги визнання наказу про звільнення незаконним. Оскільки суд, приймаючи рішення, дійшов висновку, що при прийнятті наказу № 24 ос лк в частині звільнення позивача ГУМВС України в Донецькій області діяло у межах повноважень, то вимога стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не може підлягати задоволенню. Щодо стягнення зі Слов`янського МВ одноразової грошової допомоги у розмірі 56147,60 грн. апелянт зазначає, що судом для розрахунку цієї допомоги взято середньомісячну заробітну плату позивача на серпень 2014 року, що є неприпустимим. На думку апелянта до розрахунку одноразової вихідної допомоги позивачу мають бути включені лише основні види грошового забезпечення - посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, відсоткова надбавка з вислугу років. Щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 5219,18 грн. апелянт зазначає, що первісний позов подано позивачем у червні 2016 року, характер вимог якого полягав у визнанні наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу. А вже після початку розгляду справи по суті, на судовому засіданні позивачем подано уточнений позов. Апелянт вважає, що суд порушив норми ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства, оскільки розглянув уточнені вимоги позивача, які заявлені після початку судового розгляду справи по суті.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року у справі № 805/1591/16-а та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

- визнав незаконним та скасував наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області №24 о/с лк від 19.04.2016 року в частині підстав звільнення ОСОБА_1 за пп. «з» п. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- зобов`язав Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області звільнити ОСОБА_1 на підставі пп. «а» п. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року;

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 02.02.2016 року по 19.04.2016 року у розмірі 7834 (сім тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 20 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 31408 (тридцять одна тисяча чотириста вісім) грн. 02 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів);

- стягнув з Ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 38 діб у розмірі 5219 грн. 18 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі №805/1591/16-а касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, суд скасував постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року в частині ухвалення постанови щодо позовних вимог про стягнення зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 року по день винесення постанови у справі та компенсації за невикористану відпустку, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року залишив без змін.

Суд касаційної інстанції скасовуючи частково постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що відповідно до поданої ОСОБА_1 в суді першої інстанції заяви про уточнення позовних вимог позивач просив, зокрема, стягнути зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 по день винесення постанови у справі та компенсацію за невикористану відпустку. При цьому, ані у позовній заяві, ані у заяві про уточнення позовних вимог позивачем в якості підстав обґрунтування позовних вимог не зазначалось про те, що період з 20.04.2016 по день винесення рішення він вважає періодом затримки розрахунку з ним при звільненні, за що відповідно до положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України для роботодавця передбачена відповідальність. Крім того, позивачем ані у позовній заяві, ані у заяві про уточнення позовних вимог не наводилось обґрунтування позовних вимог в частині наявності у нього права на відпустку тривалістю 45 діб та відповідного права на отримання компенсації саме за невикористані протягом 2014-2016 років відпустки у розмірі 18541,83 грн. Проте, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції не навів жодного аргументування щодо підтримання або спростування доводів позивача, покладених в обґрунтування поданої ним апеляційної скарги, що, в свою чергу, унеможливлює здійснення перегляду зазначеного судового рішення в цій частині в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 лютого 1996 року, з - 01.11.2011 - на посаді помічника дільничного інспектора міліції Билбасівського селищного відділення міліції Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області (а.с. 5, 176-180).

Відповідно до наказів Міністерства внутрішніх справ України № 805 від 29.07.2014 та № 1535 о/с від 12.08.2014 позивача звільнено з органів внутрішніх справ через здійснення вчинків, що дискредитують звання рядового й начальницького складу (а.с. 178).

Вказані накази оскаржені позивачем в судовому порядку.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2016 у справі №808/7301/14 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року у справі № 808/7301/14, прийнято нову постанову, позов задоволено, а саме:

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 805 від 29.07.2014 року в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1535 о/с від 12.08.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ відповідно до п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за здійснення вчинків, що дискредитують звання рядового й начальницького складу. Поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України. Зобов`язано Слов`янський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2014 по 01.02.2016 (а.с. 13-17).

16.03.2016 позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області із заявою, в якій просив виконати рішення суду шляхом видання наказу про його поновлення на службі. Після його поновлення позивач просив звільнити його з органів внутрішніх справ за п. 63 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком - при досягненні віку, встановленого п. 5 цього Положення) (а.с. 10).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 19.04.2016 № 24 о/с лк старшого прапорщика міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді помічника дільничного інспектора міліції Билбасівського селищного відділення міліції Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області з 13 серпня 2014 року на підставі постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року у справі № 808/7301/14 (ДО/808/697/14) (а.с. 11).

У пункті 2 вказаного наказу зазначено, що згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено вважати звільненим у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року за п. 63 «з» (через скорочення штатів) старшого прапорщика міліції ОСОБА_1 - помічника дільничного інспектора міліції Билбасівського селищного відділення міліції Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області (а.с. 11).

Листом Головного управління МВС України в Донецькій області від 20.04.2016 за № С-218/12/02-2016 позивача повідомлено про його поновлення на посаді з 13.08.2014 до 06.11.2015 та звільнення з органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Також, зазначеним листом позивача повідомлено про необхідність прибуття до ліквідаційної комісії Слов`янського міського відділу для проведення повного розрахунку (а.с. 9).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги та з урахуванням висновків Верховного Суду, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 по день винесення постанови у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивача постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2016 поновлено на посаді з 13.08.2014. Зазначене судове рішення фактично було виконано наказом ГУМВС України в Донецькій області № 24 о/с лише 19.04.2016.

Тобто, у зв`язку з несвоєчасним винесенням наказу ГУМВС України від 19.04.2016 в частині поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ України, на користь позивача у відповідності до п. 24 Положення, підлягає виплата грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 19.04.2016.

Згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В матеріалах справи наявна довідка Слов`янського МВ ГУ МВС України в Донецькій області від 05.08.2016 року за № 9647/303/07-2016, з якої вбачається, що в червні 2014 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 2712,64 грн., у липні 2014 року - 3269,74 грн. (а.с. 127).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становить 19 днів, у липні 2014 року - 23 дні.

Так, середньоденна заробітна плата позивача складає: 2712,64 грн. (червень 2014 року) + 3269,74 грн. (липень 2014 року): 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року) = 142 грн. 44 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 02 лютого 2016 року по 19.04.2016 року з врахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», складає 55 робочих днів.

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 по 19.04.2016, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 7834,20 грн. (142,44 * 55 днів) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Таким чином, оскаржуване судове рішення в частині стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 по 19.04.2016 у сумі 7834,20 грн., є обґрунтованим та винесеним з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Стосовно вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2016 по 09.08.2016, яка була викладена позивачем в апеляційній скарзі, суд зазначає наступне.

Одним із принципів адміністративного судочинства є диспозитивність (від лат. Dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Частиною 2 ст. 11 КАС України (у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції) визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, за загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Суд звертає уваги на те, що у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог позивачем в якості підстав обґрунтування позовних вимог не зазначалось про те, що період з 20.04.2016 по день винесення рішення він вважає періодом затримки розрахунку з ним при звільненні, за що відповідно до положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України для роботодавця передбачена відповідальність.

Відповідно до ч.1 статті 51 КАС України (у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції), крім прав та обов`язків, визначених у статті 49 цього Кодексу, позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

За положенням частини 1 статті 137 КАС України (у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції), позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач змінював (доповнював) позовні вимоги, у порядку передбаченому ст. 51, 137 КАС України (у редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції), з визначенням періоду з 20.04.2016 по день винесення судового рішення, як період затримки розрахунку при звільненні. Тобто, проти зверненні до суду, цих позовних вимог позивач не заявляв.

Натомість, позивачем заявлені до суду першої інстанції позовні вимоги зокрема щодо скасування наказу про звільнення та поновлення його на посаді, отже, вказані вимоги щодо стягнення середнього заробітку з 20.04.2016 не могли стосуватись питання компенсації затримки розрахунку з ним при звільненні.

Відтак, суд першої інстанції вирішив позовні вимоги, які були заявлені позивачем у позові.

Тобто, у даному випадку, позивачем до апеляційного суду заявлені вимоги, які не заявлено у позові або уточненні, та зазначено підстави відмінні від тих які були заявлені у суді першої інстанції.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що суд за вимогами ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України при задоволенні позовних вимог про стягнення належних позивачу сум при звільненні зобов`язаний був вирішити питання про стягнення на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вказаними нормами не визначено обов`язок суду на власний розсуд вирішувати питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у разі непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки.

Відповідно до положень ч.1, 5 статті 308 КАС України (в редакції на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином суд позбавлений процесуального права розглядати вказані позовні вимоги.

Стосовно питання стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 № 114, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

За приписами п. 51 Положення, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Пунктом 52 Положення № 114 встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Відповідно до п.56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Крім того, пп. 3.4.8 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, за правилами якого за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Матеріали справи свідчать, що п.2 наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 19.04.2016 № 24 о/с лк позивача вирішено вважати звільненим у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року (а.с. 11). Зазначений наказ в частині дати звільнення не скасований та є діючим. Отже, останнім роком звільнення позивача з органів внутрішніх справ є 2015 рік.

Матеріали справи свідчать, що позивачем було заявлено позовні вимоги зокрема щодо витребування у відповідача довідки про кількість днів невикористаної відпустки станом на 19.04.2016.

Відповідно до наказу відповідача № 2 від 08.08.2016, який було надано на запит суду першої інстанції за вимогою позивача, позивачу встановлено 38 діб невикористаної відпустки за 2015 рік (а.с. 126).

Тобто, вказана кількість днів розрахована з врахуванням вислуги років, періоду, який фактично відпрацьований, та кількості днів не використаної відпустки.

Таким чином, кількість днів невикористаної відпустки становить 38 діб.

Безпідставним є також посилання позивача у скарзі щодо права на компенсацію за невикористану у 2016 році відпустку, оскільки право на отримання відпустки позивач не набув.

Крім того, позивачем у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог не наводилось обґрунтування позовних вимог в частині наявності у нього права на відпустку тривалістю 45 діб та відповідного права на отримання компенсації саме за невикористану 2014, 2016 роках відпустки.

Пунктом 7 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період серпень 2013 року - липень 2014 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснюватиметься виходячи з виплат в зазначений період.

З наданої відповідачем-2 довідки від 05.08.2016 року за № 9647/303/07-2016 вбачається, що в період серпень 2013 року - липень 2014 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 34474,07 грн. (а.с. 127).

Згідно листів Міністерства соціальної політики від 21.08.2012 № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік кількість робочих днів в період серпень 2013 року - липень 2014 року становить 251 день.

Отже, розмір компенсації за невикористані 38 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить (34474,07 грн. / 251 день * 38) = 5219,18 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Таким чином, оскаржуване судове рішення в частині стягнення на користь позивача компенсації за невикористані 38 діб відпустки у сумі 5219,18 грн.., є обґрунтованим та винесеним з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Отже, судове рішення в частині яка оскаржується апелянтом є обґрунтованим та винесеним з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в частині яка оскаржується без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 р. у справі № 805/1591/16-а в частині апеляційного перегляду - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 р. у справі № 200/3082/19-а в частині задоволення позовних вимог про стягнення зі Слов`янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 року по день винесення постанови у справі та компенсації за невикористану відпустку - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць