Справа № 640/18268/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 жовтня 2019 року справа №640/18268/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доУправління поліції охорони в Київській області (далі по тексту - відповідач)
третя особаДепартамент поліції охорони Національної поліції України (далі по тексту - третя особа)
про1) стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток у загальному розмірі 62 702,25 грн.; 2) стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 травня 2018 року по 01 листопада 2018 року у загальному розмірі 314 110,16 грн.; 3) стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправною невиплату йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 75 діб за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки та, як наслідок, не здійснення всіх виплат, що повинні бути виплачені у день звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/18268/18.

Відповідач подав відзив на позов, у якому визнав позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 04 травня 2018 року по 05 липня 2018 року у сумі 67 580,73 грн.; в іншій частині проти задоволення позовних вимог заперечив у зв`язку із тим, що у наказі про звільнення, який не оскаржено позивачем, не визначено невикористані дні щорічної відпустки у кількості 75 діб за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки; позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі Департамент поліції охорони Національної поліції України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача; відкладено підготовче засідання.

Третьою особою надано пояснення щодо позовної заяви, в яких зазначено, що обов`язковою передумовою для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

У запереченні на відзив позивач зазначив, що при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за частини невикористаних відпусток підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

У судовому засіданні 02 вересня 2019 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги; представники відповідача та третьої особи частково визнали позовні вимоги; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Наказом Департаменту поліції України Національної поліції України від 03 травня 2018 року №105 о/с "З особового складу" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першох статті 77 (через хворобу) полковника поліції Клименка В.М., начальника Управління поліції охорони в Київській області; невикористана щорічна відпустка - 12 діб за поточний рік.

Відповідно до довідки Управління поліції охорони в Київській області від 07 червня 2018 року №236/43/4-2018 ОСОБА_1 не використано щорічні відпустки у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб.

Позивач звернувся до відповідача з заявою від 11 червня 2018 року, у якій просив виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб та провести повний розрахунок відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.

Листом від 11 липня 2018 року №К-157/43/30/01-2018 відповідач повідомив, що відповідно до наказів Департаменту поліції охорони із позивачем проведено повний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за щорічну основну відпустку, додаткову оплачувану відпустку та грошової допомоги при звільненні, а також роз`яснив, що компенсації за невикористані відпустки за інші роки, виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж рік звільнення, діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, не передбачена.

У листі від 11 вересня 2018 року №К-213/43/30/01-2018 відповідач надав позивачу аналогічну відповідь на його звернення від 30 серпня 2018 року.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно частини першої статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

З наведених норм вбачається, що поліцейський реалізує гарантоване Конституцією України право на відпочинок, у тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки.

Відповідно до частини другої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Згідно з частинами п`ятою - сьомою статті 93 Закону України "Про Національну поліцію", відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06 квітня 2016 року №260 (далі по тексту - Порядок №260), за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому позбавлення права на відпустку, яке поліцейський вже отримав у попередньому календарному році, не передбачено. Більше того, поліцейському надано право використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, нормами Закону України "Про Національну поліцію" не врегульовано питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Так, згідно з частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню", суд на підставі статті 238 Кодексу законів про працю України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, а тому суд вважає, що позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також вважаються невикористаними в році звільнення.

З урахуванням викладеного, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 не використав щорічні відпустки у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток підлягають задоволенню.

При цьому, в частині заявленої до стягнення суми компенсації суд зазначає, що відповідно до довідки від 11 грудня 2018 року про розрахунок середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата складає 1 071,71 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Департаменту поліції України Національної поліції України від 03 травня 2018 року №105 о/с "З особового складу" позивача звільнено зі служби в поліції та зазначено, що невикористана щорічна відпустка складає 12 діб за поточний рік.

При цьому, згідно з розрахунковим листком за травень 2018 року компенсація за невикористану відпустку склала 9 349,20 грн.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості наведеного позивачем розрахунку компенсації за невикористану відпустку саме у розмірі 62 702,25 грн., суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення компенсації у розмірі 58 432,50 грн. (9 349,20 грн./12 днів=779,10 грн.; 779,10 грн.*75 днів=58 432,50 грн.).

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №806/1183/16 адміністративне провадження №К/9901/9636/18.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надав суду доказів, які б підтверджували здійснення розрахунку з позивачем за не використані 75 днів щорічної відпустки.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як вбачається з наданої відповідачем довідки від 11 грудня 2018 року про розрахунок середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата складає 1 071,71 грн.

При цьому, відповідач не заперечує, що ним було здійснено затримку виплати належних сум при звільненні до 06 липня 2018 року, на підтвердження чого надано платіжне доручення від 06 липня 2018 року №22788 з призначенням "ОГД за 04.18". Проте, відповідач вважає, що саме 06 липня 2018 року є датою остаточного розрахунку з позивачем.

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивачу при звільненні не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у кількості 75 днів.

Оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачу компенсації за невикористані 75 днів щорічної відпустки, як наслідок, відсутні докази здійснення всіх виплат станом на дату звільнення.

При цьому, позивачем заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 травня 2018 року по 01 листопада 2018 року у загальному розмірі 314 110,16 грн., виходячи з наведеного в адміністративному позові розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, враховуючи відсутність доказів відсутності вини відповідача щодо нездійснення розрахунку станом на дату винесення рішення у даній справі, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за весь період затримки розрахунку з 04 травня 2018 року - по день постановлення рішення у даній справі.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у сумі 365 453,11 грн. (341 день *1 071,71 грн.) із виходом за межі позовних вимог на суму 51 342,95 грн. (365 453,11 грн. (розрахунок суду) - 314 110,16 грн. (заявлена сума у позові).

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що внаслідок невиплати йому протягом тривалого часу компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток, що становить для нього значну суму, йому завдано душевних страждань, вимушений брати кошти в борг у знайомих, витрачати свій час для відпочинку на неприємні діалоги з відповідачем щодо повернення вказаних грошових коштів.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що встановлення судом факту невиплати позивачу компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про завдання йому душевних страждань, а тому, виходячи з меж розумності, враховуючи період за який виникла заборгованість, суд вважає позовні вимоги у цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню із виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 75 днів щорічної відпустки у розмірі 58 432,50 грн. (п`ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять дві гривні п`ятдесят копійок).

3. В іншій частині адміністративного позову про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки відмовити.

4. Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 314 110,16 грн. (триста чотирнадцять тисяч сто десять гривень шістнадцять копійок).

5. Вийти за межі позовних вимог та стягнути з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 51 342,95 грн. (п`ятдесят одна тисяча триста сорок дві гривні дев`яносто п`ять копійок).

6. Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень нуль копійок).

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Управління поліції охорони в Київській області (01033, м. Київ, вул. Сім`ї Прахових, 8; ідентифікаційний код 40109063);

Департамент поліції охорони Національної поліції України (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 5; ідентифікаційний код 40109110).

Суддя В.А. Кузьменко