Справа № 826/24815/15
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІМ-ТРАНС" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30 жовтня 2015 року №6 та №6.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2016 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 18 липня 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2016 року скасовано, а справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фім-Транс» залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

У судовому засіданні Шостого апеляційного адміністративного суду, що відбулося 22 жовтня 2019 року, колегією суддів у зв`язку із припиненням відповідача - Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, вирішено здійснити його заміну правонаступником - Головним управлінням ДФС у м. Києві, про що без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено відповідну ухвалу, що внесена у протокол судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Фім-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» та ТОВ «Мікас Плюс» за період діяльності з 01.03.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт від 16.10.2015 №439/26-55-22-06/38522323, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- пп. 4 п. 5 ст. 135, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 595 453 грн за 2013 рік;

- п. 14.1.36, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.44, ст. 185, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 193.1 ст. 193, п. 201.10 ст. 201 ПК в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет у розмірі 1 679 424 грн.

На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 30.10.2015:

- №6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 2 519 137 грн. (за основним платежем 1 679 425 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 839 712 грн);

- №6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 994 316 грн. (за основним платежем 1 595 453 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 398 863 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про необґрунтованість доводів відповідача щодо безтоварності спірних господарських операцій, а отже і нарахування відповідачем податкових зобов`язань позивачу за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є неправомірним.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» та ТОВ «Мікас Плюс».

Так, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (клієнт) та ТОВ «Мікас Плюс» (експедитор) укладено договір від 15 березня 2013 року №20/03, предметом якого є надання послуг по організації виконання транспортно-експедиційних перевезень (далі - ТЕП), пов`язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України.

Відповідно до п.1.2 зазначеного Договору експедитор зобов`язується по письмовому запиту «Клієнта» здійснювати діяльність по забезпеченню залізничних перевезень вантажів у відповідності з умовами та вимогами внутрішніх та міжнародних правил залізничних перевезень, включаючи Угоду про міжнародне вантажне залізнично-дорожнє сполучення, Уставу залізничних доріг України. Експедитор також зобов`язується здійснювати виконання додаткових ТЕП, зв`язаних з цим перевезенням за додатковою угодою (п.1. 3 Договору).

Вартість ціни послуг по договору визначається сторонами на договірній основі згідно протоколів узгодження договірної ціни, які є невід`ємною частиною договору. Оплата послуг здійснюється у гривні шляхом перерахування коштів на безготівковий рахунок ТОВ «Мікас Плюс».

На підтвердження реальності виконання умов вказаного договору позивачем були надані: акти звіряння розрахунків, протоколи погодження ціни за відвантаження вагонів, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), докази передплати за послуги, податкові накладні, виписки по банківським рахункам, заявки, довіреності, залізничні накладні та ін.

Також, між позивачем (замовник) та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» (експедитор) укладено договір про організацію перевезення вантажів від 24 вересня 2013 року №24/09-13, предметом якого є надання послуг по організації виконання ТЕП, пов`язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України. Також, сторонами укладено додаток до договору №1 від 26 вересня 2013 року відповідно до якого винагорода та інші витрати експедитора визначаються у кожному акті виконаних робіт окремо, відповідно до наданого звіту експедитора.

На підтвердження реальності виконання умов вказаного договору позивачем були надані: звіти експедитора за відвантаження вагонів, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, виписки по банківським рахункам, заявки, довіреності, залізничні накладні та ін.

Номенклатурою наданих послуг згідно наведених актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податкових накладних визначено «послуги ТЕП».

У свою чергу, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» були надані наступні послуги з подачі та прибирання вагонів, організації відбору зразків для виконання експертизи та оформлення сертифікатів карантинних, хлібних, ветеринарних), тарування та брутування вагонів, контроль якості та маси зернових культур при завантаженні, опломбування вагонів запірно-пломбувальними пристроями), оформлення сертифікатів, виїзд на станцію призначення, у випадку понаднормового розходження ваги та здійснення комісійного зважування.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що з наявних у матеріалах справи документів неможливо встановити характер, час та обсяг послуг, які надавалися ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» згідно спірних договорів, оскільки у номенклатурі первинних документів, як зазначалося, вказано виключно «послуги ТЕП».

Крім того, враховуючи, що за даними перевірки ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» мало у своєму штаті по одному працівнику, то колегія суддів ставить під сумнів обставини того, що фізичні особи, на яких позивачем видавалися довіреності мали будь-яке відношення до спірних контрагентів. До того ж, у залізничних накладних, експедиторами у яких вказані ці фізичні особи, вантажовідправником значиться саме ТОВ "ФІМ-ТРАНС", а не ТОВ «Мікас Плюс» чи ТОВ «Востокторгсервіс-Групп».

Матеріали справи не містять жодних доказів того, яким чином ТОВ «Мікас Плюс» чи ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» мали доступ до залізниці та могли здійснювати подачу, прибирання, тарування, брутування, опломбування вагонів, які їм не належали, та щодо товару, із власником якого вони не мали жодних відносин. У свою чергу, саме позивач як ексспедитор (вантажовласник) мав відповідні договори із територіальними відділеннями залізниці та безпосередніми замовниками експедиторських послуг.

З матеріалів справи вбачається, що експедиторські послуги надавалися безпосередньо позивачем: відповідні залізничні накладні, карантинні сертифікати, сертифікати якості, ветеринарні сертифікати тощо оформлені саме на ТОВ "ФІМ-ТРАНС". ТОВ «Мікас Плюс» чи ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» у зазначених та інших документах із третіми особами (органами державної влади, залізницею, вантажовласниками тощо) не вказані ні як експедитор, ні як вантажовідправник/вантажотримувач.

З огляну на можливість забезпечення спірних експедиторських послуг за рахунок власних ресурсів, колегія суддів також ставить під сумнів доцільність (ділову мету) укладення спірних договорів із ТОВ «Мікас Плюс» чи ТОВ «Востокторгсервіс-Групп», які фактично дублюють послуги, які і надаються безпосередньо позивачем третім особам.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем та наявні в матеріалах справи документи не свідчать про те, що ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» дійсно надавали спірні послуги. На переконання колегії судді, господарські операції позивача з ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» оформлені лише документально та не мали реального характеру, а отже, з огляду на принцип превалювання сутності над формою, витрати за такими операціями не могли бути відображені позивачем у податковому обліку.

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, згадані вище первинні та інші документи від імені ТОВ «Мікас Плюс» підписані директором ОСОБА_1 .

У свою чергу, вироком Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 у справі №757/15070/15-к щодо засновника та керівника ТОВ «Мікас Плюс» ОСОБА_1 , останню визнано винною у вчиненні злочину передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Згідно вказаного вироку встановленим є факт того, що ТОВ «Мікас Плюс» придбано ОСОБА_1 за грошову винагороду, з метою прикриття незаконної діяльності третіх осіб та без наміру здійснювати фінансово-господарську діяльність від імені вказаного підприємства, а саме: укладати фінансово-господарські договори з підприємствами-контрагентами щодо купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, виконання робіт, надання послуг, перераховування /отримання грошових коштів за проведені вищевказані дії з використанням рахунків підприємства тощо.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, встановлені у вироку Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 у справі №757/15070/15-к обставини того, що ОСОБА_1 не мала мети здійснення підприємницької діяльності ТОВ «Мікас Плюс», у тому чисті укладати фінансово-господарські договори щодо надання послуг, є обов`язковими при розгляді даної справи.

Щодо посилань на те, що у вказаному вироку не встановлено фіктивності саме спірних операцій з позивачем, то колегія суддів наголошує на тому, що наведений вирок є доказом фіктивності підприємницької діяльності ТОВ «Мікас Плюс» в цілому, а не лише з окремими його контрагентами.

Як вказав Верховний Суд України у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-421а11) податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

У постанові Верховного Суду України від 17 листопада 2015 року № 21-277а15 міститься висновок, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, та виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Верховний Суд України виходив із того, що на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції набрав законної сили вирок суду, яким встановлено факт фіктивності господарської діяльності підприємства, з яким позивач мав господарські відносини, і ця обставина не могла бути не врахована судом, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами (також постанова Верховного Суду України від 14.03.2017 ЄДРСР 65537637).

Таку позицію Верховного Суду України неодноразово підтримував також і Верховний Суд у своїх рішеннях (постанови від 11 червня 2018 року по справі № 826/10947/13-а, від 12 червня 2018 року № 802/4132/15-а та ін.).

Важливо відмітити, що про помилковість відхилення судами вироку Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 у справі №757/15070/15-к наголосив також і Верховний Суд України у постанові від 18 липня 2017 року по даній справі, вказавши про необхідність врахування встановлених вироком обставин того, що документи, складені від імені директора ТОВ «Мікас Плюс» ОСОБА_1 , дали невстановленим особам можливість перераховувати кошти без фактичного проведення господарських операцій та відображати у податковій та бухгалтерській звітностях підприємства та його контрагентів такі операції.

Великою Палатою Верховного Суду у відповідності до пункту 8 розділу VII «Перехідні положення» КАС не приймалося рішення про відступлення від наведених вище висновків Верховного Суду та Верховного Суду України.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, з огляду на наведені вище правові позиції Верховного Суду України, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступала, помилковими є мотиви суду першої інстанції про те, що вирок щодо фіктивності ТОВ «Мікас Плюс» не є безумовним доказом при розгляді даного спору.

Суд апеляційної інстанції також наголошує, що наявність всіх необхідних реквізитів первинних документах, належна реєстрація контрагентів, правильний математичний розрахунок суми операцій, відсутність відомостей про відстутність контрагентів за місцезнаходженням тощо, безумовно не свідчить про правильність відображення позивачем у податковому обліку операцій, які зафіксовані у спірних документах, оскільки реальності здійснення таких операцій судом у ході апеляційного провадження не встановлено.

З огляду на це, відхиляються колегією суддів надані представником позивача висновки експерта від 11 лютого 2019 року №152/02-19 за результатами проведеної економічної експертизи, яким було встановлено документальне підтвердження правомірності формування позивачем відповідних сум податкової звітності при взаємовідносинах з ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп».

Так, як зазначалося, саме лише документальне підтвердження, правильність документального оформлення певних операцій, не свідчить про правильність відображення таких операцій у податковому обліку. Одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою, у відповідності до якого неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію.

Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі спірним є не так питання наявності чи відсутності певних первинних документів, а питання можливості підтвердження такими документами відомостей податкового обліку з огляду на обставини реальності чи нереальності господарських операцій, які зафіксовані у них.

У даному випадку, позивач надав документи, що відображають операції з надання послуг. Саме ці операції позивач і відобразив у податковому обліку. Водночас, у ході розгляду справи було встановлено, що ці операції не були реальними та оформлені лише на документах, а тому позивач не мав права відображати саме такі операції податковому обліку та враховувати їх при розрахунку витрат та податкового кредиту.

Наданий позивачем висновок експерта від 11 лютого 2019 року №152/02-19 не містить належної оцінки обставин реальності, можливості фактичного здійснення спірних операцій, що є ключовим при розгляді даної справи, та формально ґрунтується виключно на наданих позивачем документах. Обставини ж можливості відображення спірних сум податкової звітності на підставі таких документів підлягають встановленню у ході вирішення даного спору судом, а не експертом, висновок якого є лише одним із доказів у справі.

У свою чергу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив подані представником відповідача висновки експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 29 грудня 2016 року №16390ч16409/16-32 та за результатами проведення судово-економічної експертизи від 27 вересня 2016 року №8497/14608/16-45 у кримінальному провадженні №0000249 від 23 листопада 2015 року, оскільки сама лише обставина того, що такі висновки складені в рамках кримінального провадження не є перешкодою для адміністративного суду надати таким висновкам оцінку разом із іншими доказами.

Необґрунтованою є оцінка судом першої інстанції правомірності наказу про призначення перевірки, за результатами якої складені оскаржувані рішення, а також відповідності направленого позивачу запиту, що передувало прийняттю наказу. Суд апеляційної інстанції наголошує, що ні наказ про призначення перевірки, ні дії щодо її проведення не є предметом спору у справі, що розглядається.

Крім того, з огляду на те, що перевірка позивача була виїзною, то у разі коли він вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, він має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та початку проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 18 червня 2019 року по справі № 809/4237/15, від 13.02.2018 по справі № № 804/5402/14, та ін.

З цих підстав, відхиляються доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо неправомірності призначення та проведення перевірки, за результатами якої прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про неможливість прийняття наданих відповідачем висновків експертів та згаданого вище вироку суду як таких, що не покладені в основу оскаржуваних рішень колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені документи не є такими, що встановлюють нові обставини, за якими могли бути прийнятті оскаржувані рішення, а лише підтверджують такі встановлені в акті перевірки обставини щодо нереальності спірних господарських операцій. Відповідач не позбавлений права подавати до адміністративного суду нові докази на підтвердження обставин, які були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Підсумовуючи викладене у своїй сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що господарські операції позивача з ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» не мали реального характеру та оформлені лише документально без мети настання реальних правових наслідків, а тому приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідач діяв правомірно та обґрунтовано.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо змісту та стилю її викладення не є підставою для відмови у її задоволенні. Щодо доводів позивача у відзиві на апеляційну скаргу про непідтвердження повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу, то колегія суддів зазначає, що на підтвердження відповідних повноважень до апеляційної скарги було долучено оригінал довіреності, що видана за підписом голови комісії з реорганізації скаржника. У ході апеляційного провадження до суду також подавалися довіреності правонаступника скаржника на ім`я особи, яка підписала апеляційну скаргу. З огляду на викладене, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що особа, яка підписала апеляційну скаргу, не мала права її підписувати, а скаржник не мав відповідного волевиявлення на її подання.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІМ-ТРАНС" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 24.10.2019.