Справа № 490/9433/18
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/242/2019 Справа № 490/9433/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Центральний районний суд міста Миколаєвау складі:

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Дудник Г.С.,

за участю позивача, представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в м.Миколаєві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення , -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову НК №605094 від 04 листопада 2018 року про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП з накладенням адмністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірір 255 грн..

В обгрунтування позову посилався на те, що в його діях відсутній склад адмністративного правовпорушення, оскільки він здійснив обгін поодинокого транспортного засобу, який рухавася зі швидкістю меншою за 30 км/год. Крім того, поліцейським при складанні постанови не були в повному обсязі роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі щодо можливоті скористатися послугами адвоката та перекладача. Крім того, з відео правовпорушення, яке пред`явили йому поліцейські на місці складання постанови, взагалі не вбачається, що це саме він перебував за кермом автомобіля під час обгону, отже взагалі відсутні докази скоєння порушення ПДР саме ним. Також сама оскаржуванан постанова складена з грубими порушеннями, адже не містить необхідних реквізитів, не зазначено назву пристрою, на який здійснювалася відеофіксацію тощо.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Суду пояснив, що по-перше, обгін його автомобіль здійснив вантажівки, яка рухалася з швидкістю до 30 км/год, отже відсутнє порушення ПДР. По-друге, за кермом автомобіля був не він, а інший водій, і поки його наздоганяли поліцейські, той водій пересів через втому, а він сів за кермо автомобіля. По-третє, поліцейським не було роз`яснено йому весь обсяг його прав та обов`язків.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у запереченнях.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані відеозаписи, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні йому факти та відповідні ним правовідносини.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про ряд адміністративних правопорушень включаючи і за ч.1 ст. 122 КУпАП. За правилами ст. 80 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Конституції України). Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена ч. 2 ст. 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом ст. 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку). При вирішенні спору суд також виходить із загальних засад недопустимості притягнення особи до адміністративної відповідальності на припущеннях та усі сумніви щодо доведеності провини особи тлумачить на її користь (ч. 2 ст. 62 Конституції України).

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В пункті 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Вузька суцільна лінія 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки додатку 2 ПДР України поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах, поначає межі проїзної частини , наякі в`їзд заборонено.

Відповідно до ч.1 статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Стаття 280 КУпАП визначає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР України відповідними доказами.

Справа про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, була розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає ст. 258 КУпАП, а також змісту Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395 (далі Інструкція).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Таким чином, відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв у відповідності до вимог ст.ст. 222, 258 КУпАП та Інструкції.

Відповідачем наданий відеозапис з місця події, згідно вимог ч.3 ст.283 КУпАП в оскаржуваній постанові зазначені відомості про технічний засіб, яким здійснено цей відеозапис, отже є допустимим доказом .

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту відеозапису, що міститься на наявному у матеріалах справи та наданому відповідачем диску , в останньому зафіксовано, що автомобіль Форд фокус з н/з НОМЕР_1 , виконуючи обгін вантажного транспортного засобу , здійснив виїзд на смугу зустрічного руху , при цьому перетнув суцільну дорожню розмітку 1.1 додатку 2 ПДР України, чим порушив вимоги зазначеної дорожньої розмітки.

При цьому з наданого відеозапису поза розумним сумнівом вбачається, що вантажівка, обгін якої здійсним позивач, рухалася зі швидкстю, яка беззаперечно перевищувала 30 км/год.

Крім того, сам по собі факт візуального несприйняття швидкості іншого транспортного засобу позивачем у певний момент часу не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення ПДР, оскільки є наслідком взаємодії як об`єктивних явищ природи так і суб`єктивних процесів (швидкість сприйняття та аналізу дорожньої обстановки, здатність уважно спостерігати за нею).

Даний відеозапис з службового відеореєстратора партульного автомобіля був продемонстрований водію на його вимогу, а поліцейським повно та всебічно роз`яснено водієві суть скоєного ним адміністративного правопорушення, а також зміст складеної постанови та порядок її оскарження.

Також з відеозапису з нагрудного відеореєстратора поліцейского вбачається, що при зупинці автомобіля поліцейський ОСОБА_3 представився та розяснив причину зупинки автомобіля. При цьому за кермом атомобіля знаходився ОСОБА_2 , під час всього часу складання постанови ніхто з автомобіля не виходив, при цьому ОСОБА_2 , пояснив поліцейським, що з ним був інший водій, якого він висадив у посадці на шляху, коли його ще не зупинили поліцейські, але після скоєння тим водієм обгону вантажівки. В судовому засіданні ОСОБА_2 , поясняв суду, що вони помінялися місцями з тим водієм, через втому останнього, і що він сидів рядом, потім пояснив, що той міг сидіти і на задньому сидінні автомобіля. Потім в ході судового засідання позивач пояснив, що не пам`ятає, що це була за особа, який це був його знайомий, чи дійсно він виходив, чи залишався в автомобілі. При цьому ОСОБА_2 стверджував, що чіттко пам`ятає, що саме ця особа, проте імя якого він не пам`ятає, перебувала за кермом його автомобіля під час скоєння обгону, а потім він помінявся з нею місцями .

За такого, суд критично ставиться до таких пояснень позивача, які спростовується наданим відеозаписом з нагрудного відеореєстратора поліцейського, а також небажанням самого позивача назвати цю особу, хоча судом було роз`яснено позивачеві право заявити клопотання про виклик цієї особи в якості свідка у судове засідання, отже розцінює такі пояснення позивача виключно як спосіб уникнути адлміністративної відповідальності.

Суд звертає увагу і на непослідовність пояснень позивача щодо обставин спорушення ПДР при розмові з поліцейськими, а також його поведінку при складанні оскаржуваної постанови. При цьому поліцейські виконували всі законні вимоги водія, надали йому відеозапис для огляду на службовому планшеті, після того, як ОСОБА_2 відмовився вийти з автомобіля на запрошення поліцеськогог для огляду запису на відеореєстраторі службового автомобіля, досить докладно роз`яснювали йому його та свої дії через ледь відкрите бокове вікно автомобіля з боку водія.

Доводи позивача, що йому в повній мірі не роз`яснили його права та обов`язки, спростовуються наданим відеозаписом тривалої розмови сторін, оскільки протягом усього часу складання постанови сам водій роз`яснював поліцейським як правильно вони повинні складати постанову, які обов`язки вони мають і які права водія вони повинні забезпечити. При цьому після роз`яснення змісту орскаржуваної постанови, ст. 63 Констиотуції України та порядку оскарження, деяких положень статетй КУпАП на питання інспектора поліції , щодо того, чи зрозумів водій свої права та обов`язки - ОСОБА_2 чітко відповів без жодних заперечень, що його права йому зрозумлі.

До того ж, в письмових поясненнях позивачем, наданих після зупинки, особисто зазначено, що його не ознайомили з правами про надання послуг адвоката і перекладача, що свідчить про обізнаність зі своїми правами та обов`язками. До того ж, поліцейським надано було можливівсть водію писати письмові пояснення, проте жодних додаткових клопотань та заяв ОСОБА_2 не заявляв.

Також, посилання позивача на окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови, суд не бере до уваги та зазначає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 (провадження №К/9901/50453/18) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15 (провадження №К/9901/19896/18).

Таким чином, оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, адміністративне стягнення накладено на позивача в межах санкції, передбаченої частиною 1 статті 122 КУпАП, тобто приймаючи оскаржувану постанову відповідач діяв обґрунтовано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Доводи позивача, що при розгляді стосовно нього справи про адміністративне правопорушення інспектором поліції не надано можливості, хоча відповідного клопотання він і не заявляв, скористатися послугами адвоката , чим порушено право на захист, не можуть бути підставою для скасування вказаної вище законної та обґрунтованої постанови, оскільки розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, розглядається за місцем його вчинення. Вище вказана позиція узгоджується з практикою викладеною в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі №751/6165/17.

Санкція ст. 122 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, і позивач не обґрунтував, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.Суд також зазначає, що в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не перешкоджав реалізації права на отримання правової допомоги на місці розгляду справи чи в телефонному режимі.

Таким чином, в цілому відповідачем було забезпечено позивачу можливість реалізації прав, визначених ст. 268 КУпАП, при розгляді справи.

За таких обставин суд вважає, що докази порушення відповідачем процедури винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відсутні, а тому суд приходить до висновку про дотримання Інспектором поліції вимог КУпАП України при розгляді справи, що, з огляду на встановлені вище фактичні обставини, свідчить про те, що оскаржувана постанова є правомірною, прийнятою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, і не підлягає скасуванню, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо решти доводів позивача, то слід відзначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 5, 8, 9, 73-77, 90, 132, 133, 241-246 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду на підставі ч. 4 ст. 286 КАС України.

Суддя Гуденко О.А.