Справа № 400/262/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/262/19

Категорія: 106030000 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Миколаївській області в якому просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог:

визнати протиправними і скасувати наказ ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

визнати протиправним і скасувати наказ Очаківської ОДПІ Головного управління ДФС у Миколаївській області від 20 грудня 2018 р. № 90-о "Про оголошення наказу ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області;

стягнути з ГУ ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 грудня 2018 р. по дату прийняття рішення в даній справі, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 576,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що Кодекс законів про працю України у випадку скорочення штату покладає на роботодавця обов`язок працевлаштувати працівника, запропонувавши йому іншу роботу, з урахуванням освіти, кваліфікації і досвіду. Позивач наголошує, що ГУ ДФС вибірково пропонував йому вакантні посади, які не були рівнозначними його посаді, тоді як рівнозначні посади, хоча і були вакантними, йому не пропонувались.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Миколаївській області задоволено.

Визнано протиправними і скасовано наказ від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Визнано протиправними і скасовано наказ від 20 грудня 2018 р. № 90-о "Про оголошення наказу ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ Головного управління ДФС у Миколаївській області з 21 грудня 2018 р.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21 грудня 2018 р. до 11 липня 2019 р. в сумі 77 880,15 грн., без врахування заробітної плати за один місяць в сумі 10 384,02 грн.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за один місяць в сумі 10 384,02 грн.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,0 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,0 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Миколаївській області, подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідачами по справ виконано всі передбачені чинним законодавством дії, щодо забезпечення виконання законодавства про працю з метою захисту інтересів позивача, оскільки на виконання вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України позивач у встановленому порядку був повідомлена про наступне вивільнення і йому пропонувались вакантні на той час посади в новоутвореному органі, однак він відмовився від пропозицій.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 11 травня 2016 р. і до дня звільнення, ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області.

У зв`язку з реорганізацією органів ДФС України, Очаківська ОДПІ перетворена в Очаківське управління, яке приєднано до ГУ ДФС у Миколаївській області, а Березанське відділення, посаду начальника якого займав позивач перед звільненням, перетворено на Березанську ДПІ Очаківського управління.

11 вересня 2018 р. ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення, на підставі ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу", одночасно йому для переведення запропонована вакантна посада старшого державного інспектора Казанківської ДПІ Баштанського управління ГУ ДФС у Миколаївській області, від якої він відмовився

19 вересня 2018 р. відповідач 2 надіслав на адресу позивача список всіх вакантних посад ГУ ДФС.

Згідно листа "Укрпошти", кореспонденція від ГУ ДФС на адресу позивача із списком вакантних посад в ГУ ДФС, не надходила

Наказом в.о. Голови ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", державна служба позивача припинена, він звільнений з посади заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України.

Наказом голови комісії з реорганізації Очаківської ОДПІ від 20 грудня 2018 р. № 90-о "Про оголошення наказу ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивачу оголошений вищевказаний наказ ДФС України про його звільнення та встановлена дата фактичного звільнення - 20 грудня 2018 р.

Не погодившись з вищезазначеним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі не довели правомірності рішення про звільнення позивача, яке оформлено наказом від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", та відповідно наказу від 20 грудня 2018 р. № 90-о "Про оголошення наказу ДФС України від 17 грудня 2018 р. № 2462-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", а тому ці накази є протиправними і підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді, яку займав на момент звільнення та підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені статтею 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, відповідно пункту 1 - це скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (ст. 87 ч. 3 Закону України "Про державну службу").

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу", у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці передбачено, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 цієї статті визначено категорії осіб, яким, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, надається перевага в залишенні на роботі.

Згідно ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У постанові від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Пленум Верховного Суду України наголошував на тому, що розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Верховний Суд України вказував на те, що судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

З аналізу наведених вище положень Кодексу законів про працю України слідує, що звільнення працівника на підставі пункту частини першої статті 40 КЗпП допускається, у разі, коли на підприємстві, в установі, організації дійсно відбулась реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників, та працівника неможливо перевести з його згоди на іншу роботу, а також за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

При звільненні працівника повинні бути дотримані гарантії, передбачені КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №813/1813/16.

З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови КМУ від 28.03.2018 року № 296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби», наказів ДФС від 10.05.2018 року № 292 та від 12.07.2018 №445 Очаківська ОДПІ перетворена в Очаківське управління, яке приєднано до ГУ ДФС у Миколаївській області, а Березанське відділення, посаду начальника якого займав позивач перед звільненням, перетворено на Березанську ДПІ Очаківського управління.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що реорганізація Очаківської ОДПІ, до складу якої входило Березанське відділення, шляхом її приєднання ГУ ДФС і створення замість Березанського відділення Очаківської ДПІ, не змінює статусу новоутвореної Березанської ДПІ порівняно з Березанським відділенням Очаківської ОДПІ, а отже внаслідок реформування територіальних органів ДФС була змінена лише внутрішня організаційна структура ГУ ДФС.

Колегія суддів наголошує на тому, що Кодекс законів про працю України передбачає обов`язок роботодавця повідомити працівників не пізніше, ніж за два місяці про скорочення і запропонувати вакансії, на які можна було б перевести працівників (з їхньої згоди), посади яких підлягають скороченню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений строк повідомив позивача про наступне вивільнення, що підтверджується підписом у попередженні.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивачу пропонувались вакантні посади для подальшого працевлаштування, однак, посада начальника створеної Березанської ДПІ, яка за функціональними обов`язками фактично відповідає посаді начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ, позивачу запропонована не була. З матеріалів справи встановлено, що на наступний день після попередження позивача про наступне звільнення, відповідачем прийнято наказ ГУ ДФС від 12.09.2008 року про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад в структурних підрозділах ГУ ДФС, в тому числі і на посаду начальника Березанської ДПІ Очаківського управління

Відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача на посаду, яка відповідає посаді, на якій він працював, у новоствореному підрозділі. Таким чином, відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача при реальній можливості його здійснення.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі №814/1893/16 Верховний Суд сформулював позицію, згідно якої у випадку перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку сама по собі реорганізація структурного підрозділу, в якому працював позивач, не може бути підставою для звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності штату.

Крім того, при звільненні позивача відповідач не з`ясовував питання про те, чи має позивач переважне право на залишення на роботі.

Колегія суддів наголошує, що коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з працівників має переважне право на залишення на роботі, у відповідності до вимог ст. 42 Кодексу законів про працю України.

Питання щодо працевлаштування та переважного права на залишення на роботі взаємопов`язані і якщо дійде до ухвалення рішення про звільнення працівника із займаної посади, то правова оцінка дотримання процедури цього звільнення стосуватиметься не тільки того, чи виконав роботодавець обов`язок щодо працевлаштування, але і щодо того, чи врахував він переважне право на залишення на роботі.

Таким чином, звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Все вище викладене свідчить про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог Кодексу законів про працю України, без дотримання його трудових прав, а отже оскаржувані накази підлягають скасуванню, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на попередній посаді начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2018 р.

Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги обґрунтовані доводами, яким Одеським окружним адміністративним судом надано правильну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 28 жовтня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова