Справа № 200/8919/19-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року справа №200/8919/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №200/8919/19-а (головуючий І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради щодо невиплати позивачу державної соціальної допомоги особам з інвалідністю за період з 01.01.2015 року по 31.03.2019 року (включно);

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради нарахувати та виплатити заборгованість зі сплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю позивачу за період з 01.01.2015 року по 31.03.2019 року (включно).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є інвалідом 3 групи, внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку у відповідача, як отримувач допомоги з інвалідністю.

З січня 2015 року по березень 2019 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу, з підстав, не передбачених законодавством України.

З квітня 2019 року виплату допомоги по інвалідності поновлено, але заборгованість за період 01.01.2015 року по 31.03.2019 року позивачу не виплачена, що є протиправною бездіяльністю, яка порушує конституційні права позивача.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради щодо невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю за період з 01.01.2015 року по 31.03.2019 року включно.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради нарахувати та виплатити заборгованість зі сплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 року по 31.03.2019 року включно.

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтування апеляційної скарги.

З 01 січня 2015 року по 31 березня 2019 року позивач не перемістився на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження та не набув право на отримання державної соціальної допомоги, не перебував на обліку у будь-якому відділенні, як внутрішньо переміщена особа, тому борг не виплачений не з вини управління, а відповідно до вимог постанови КМУ №365.

Судом першої інстанції не взято до уваги постанови Кабінету Міністрів України, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Тобто, соціальна допомога позивача за період з січня 2015 року по березень 2019 року призначена, нарахована та облікована в управлінні соціального захисту населення Селидівської міської ради та буде виплачуватися на умовах окремого порядку, який ще не прийнято.

Крім цього державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю ІІІ групи не передбачена в Конституції України, то на неї не поширюються й визначені її статтею 22 гарантії щодо заборони скасування чи звуження змісту та обсягу прав, визначених, зокрема, у статтях 46,48 Основного Закону України.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач перебуває на обліку відповідача як отримувач соціальної допомоги з інвалідності, є особою з інвалідністю 3-ї групи, йому призначена державна соціальна допомога, що не заперечується відповідачем та підтверджується посвідченням та довідкою МСЕК.

ОСОБА_1 був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, про що видана відповідна довідка управління соціального захисту населення від 01 квітня 2019 року № 1428-, згідно з якою позивач постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 Харцизьк, АДРЕСА_3 , перемістився та зареєструвався за адресою: м АДРЕСА_1 .

Місто АДРЕСА_4 включено до Переліку населених АДРЕСА_5 , на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р.

Як свідчать матеріали справи у період січень 2015 року - березень 2019 року виплата соціальної допомоги особам з інвалідністю позивачу не здійснювалась, з 01 квітня 2019 року відповідач поновив виплату соціальної допомоги позивачу.

На звернення позивача виплатити суму заборгованості за державною соціальною допомогою особам з інвалідністю за січень 2015 року березень 2019 року відповідач зазначив про неможливість виплатити борг з посиланням на Порядок №365.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На підставі статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають прав на пенсію та особам з інвалідністю» державна соціальна допомога особам,які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю - щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.

Статтею 10 вказаного закону визначено, що державна соціальна допомога особам,які не мають права на пенсію,та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд виплачуються щомісячно за поточний місяць.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований законом Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII ).

Відповідно до статті 7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, виходячи з приписів наведених норм, реалізація права на отримання соціальної допомоги пов`язана з фактом реєстрації особи як внутрішньо переміщеної особи, що має бути підтверджено відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Внаслідок дії форс-мажорних обставин (проведення антитерористичної операції у Донецькій області) виплата соціальної допомоги ОСОБА_1 відповідачем була припинена з 01.01. 2015 року по 31.03.2019 року, а, відтак, суми невиплаченої заборгованості слід вважати боргом, який виник не з вини позивача.

ОСОБА_1 перемістився з окупованої території, отримав довідку внутрішньо переміщеної особи та з 01.04.2019 року йому відновлено виплату державної соціальної допомоги особі з інвалідністю. Проте не сплачено заборгованість за минулий період з посиланням на не визначенням Кабінетом Міністрів України порядку виплати такої заборгованості.

Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016р. «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджений Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Порядок №365)

Згідно з п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

На день розгляд справи окремий порядок Кабінетом Міністрів України не прийнятий.

Статтею 11 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають прав на пенсію та з інвалідністю» передбачено, що суми державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує відповідну допомогу, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю здійснюється згідно із законом.

Таким чином, Законом визначена виплата боргу отримувачам допомоги за минулий час без обмеження будь яким строком.

Суд зазначає, що відповідач не заперечує наявність заборгованості перед позивачем по виплаті державної соціальної допомоги особам з інвалідністю 3 групи, зазначає про нарахування цієї заборгованості та її обліку в управлінні.

Проте, відповідач відмовляється виплатити заборгованість, оскільки Кабінетом міністрів до теперішнього часу не прийнято окремого порядку виплати боргу.

Між тим, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум допомоги не звільняє державу в особі уповноваженого органу від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум допомоги.

Посилання відповідача, що дії з невиплати допомоги за минулий час вчинені на виконання Порядку №365 судом не приймаються, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Статтями 2 та 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Крім того, за змістом норм ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд зазначає, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено уст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд звертає увагу на дотримання принципу верховенства права, який передбачає дотримання, в тому числі вимог, «законності», яким передбачається можливість втручання у основоположні свободи. Так, у рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Other sv. Greece) заява № 25701/94,пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

В даному випадку втручання у право власності відбулося не на підставі Закону та при наявності колізії норм Закону а саме ст.11 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають прав на пенсію та з інвалідністю» та норм постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016, тому, як було зазначено вище, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги положення норм постанови Кабінет Міністрів.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд зазначає, що відповідач, відмовляючи виплатити позивачу заборгованість державної соціальної допомоги, діяв не у спосіб передбачений законом.

Є безпідставними доводи апелянта про не поширення на спірні правовідносини гарантій, визначених ст.22 Конституції України, оскільки державна соціальна допомога особам з інвалідністю ІІІ групи не передбачена в Конституції України, оскільки п.6 ст.92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту визначаються виключно законами України.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги приписи статті 11 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають прав на пенсію та з інвалідністю» суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість державної соціальної допомоги особі з інвалідністю за минулий час.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п. 2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №200/8919/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №200/8919/19-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 29 жовтня 2019 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

Л.В. Ястребова