Справа № 640/5347/19
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

03 жовтня 2019 року № 640/5347/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., за участі секретаря судового засідання Алчієвої І.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби

у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участю представників сторін:
позивача: Калашник О.М., Довтаєв А.І.

відповідача та третьої особи: Карманський І.Б.

ВСТАНОВИВ:

Позивач Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 71-19 від 25.02.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2019р. відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення сторін. Також даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що прийняте відповідачем рішення № 71-19 від 25.02.2019 року є протиправним, прийнятим всупереч нормам законодавства України та таким, що порушує права та інтереси позивача, оскільки відмовляючи у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача на підставі його заяви стосовно небезпеки перебування та побоювання систематичного порушення прав людини, що є порушенням Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) (1992) та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 р. Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні, а отже може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернення до країни походження де, з огляду на викладене у позовній заяві, існують обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання.

За посиланням позивача, після прибуття у 2017 році до України він бере участь у бойових діях на сході України на стороні українських урядових військ, у зв`язку з чим у позивача існують обґрунтовані побоювання, що після повернення до країни походження на нього чекає незаконне ув`язнення, жорстке поводження та систематичне порушення прав людини.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, посилаючись не те, що при винесенні рішення ДМС України № 71-19 від 25.02.2019 року було встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не назвав жодної переконливої причини, згідно якої йому повинен бути наданий статус біженця та не надав жодних підтверджень своїм припущенням, а відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництва) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Разом з відзивом відповідачем було також подано до матеріалів справи копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2018 KV 0004.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2019р. задоволено клопотання Державної міграційної служби України та клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду по суті на 09 липня 2019 року.

У зв`язку з необхідністю допиту свідків розгляд справи неодноразово відкладався.

20.08.2019р. в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

03.10.2019р. в судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечили.

Заслухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту заяви-анкети та інших матеріалів особової справи, ОСОБА_1 народився у станиці Нестеровській, Сунженського району, Республіки Інгушетія, Російської Федерації. У 2000 році закінчив середню школу. З 2008 року працював водієм автобусу у ТОВ «Туртрано-Аланія». У 2009 році в РАЦ Сунженського району, Республіки Інгушетія уклав шлюб з гр. Російської Федерації ОСОБА_4 . У 2010 році у нього народився син.

Заявник повідомив, що після другої чеченської кампанії він залишився прихильником незалежності Чеченської Республіки, проте участі у збройному протистоянні не приймав. Вони з друзями анонімно писали листи до правозахисних організацій та до представників вищої влади Російської Федерації про порушення прав людей в Чеченській Республіці силовиками Російської Федерації та кадировськими угрупуваннями. Стверджує, що хтось з його оточення розповів представникам органів влади про його причетність до цієї діяльності. Під час одного із рейсів Позивача затримали працівники ФСБ. Зі слів заявника, його три місяці утримували під арештом, піддавали тортурам і завдяки цьому змусили визнати свою причетність до підпільного незаконного збройного формування, що діяло на території Інгушетії. В результаті позивач був засуджений до 1,5 років позбавлення волі за ознаками ч.5 ст. 33, ч.2 ст. 208 КК Російської Федерації (організація незаконного збройного формування або участь у ньому).

З 30.06.2011р. по 29.12.2012р. заявник відбував покарання в місцях позбавлення волі, а після звільнення до 28.12.2013р., як запобіжний захід, носив електронний браслет. Зі свідчень заявника у 2013 році представники ФСБ запропонували йому співпрацю, проте на дану пропозицію він не погодився. У зв`язку з цим на Позивача було здійснено тиск з погрозами стосовно його сім' ї. Оскільки заявник не дав згоду на співробітництво, втримав через батька інформацію, що його планують вбити, він оформив водійські права, закордонний паспорт і в 2014 році виїхав до Туреччини. Через 2-3 місяці до нього виїхала дружина із сином. У 2015 році в Туреччині у заявника народилася донька. Документів, що підтверджують наведені вище факти заявник не надав.

Також як зазначив позивач, перебуваючи у Туреччині він звертався до органів влади за захистом, однак притулок не отримав.

Як зазначив позивач, в Україну він прибув 05.06.2017 року з метою консультації з лікарями за стан свого здоров`я та здоров`я своєї доньки. В аеропорту був затриманий у зв`язку з тим, що перебував у міжнародному розшуку, оголошеному 26.05.2017 року Російською федерацією. На даний час стосовно Позивача здійснюється екстрадиційне провадження, Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято рішення про відсутність підстав для подальшого утримання заявника під екстрадиційним арештом і звільнено зпід варти в залі суду. Члени сім`ї заявника (дружина і двоє неповнолітніх дітей) на сьогоднішній проживають у Туреччині.

З 20.11.2017 року позивач записався добровольцем до міжнародного миротворчого батальйону імені шейха Мансура, що бере участь у війні на сході України на стороні українських урядових військ.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся 15.01.2018 року. Заява була прийнята до розгляду. До заяви надав оригінал посвідчення водія та копію паспортного документу для виїзду за кордон. На момент звернення до міграційної служби заявник перебував в екстрадиційній процедурі.

Заявник стверджує, на даний момент він не бажає повертатися до Російської Федерації через побоювання переслідування з органів влади за політичними мотивами, побоюється неналежного поводження з боку органів влади.

Судом також було встановлено, що 02.02.2018р. Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2018 KV 0004 було складено висновок, відповідно до якого запропоновано за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 31 від 02.02.2018р. прийнято в оформлення документи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 113 від 02.04.2018р. продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку від 28.12.2018р. головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, ДМС рекомендовано прийняти рішення про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.02.2019р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 71-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 . Рішення прийнято відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Абзаци 4-7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) визначають, що оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Як передбачено підпунктом 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція), у цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі Керівництва) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як передбачено пунктом 66 Керівництва, для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно пункту 42 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі Настанови) знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива №2011/95/EU) містить правило: Обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно частини с) статті 15 Директиви 2004/83/EU від 29.04.2004 «Про мінімальні стандарти кваліфікації і статусу громадян третіх країн чи осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які, в силу інших причин, потребують міжнародного захисту та отриманні наданого захисту» (далі - Директива № 2004/83/EU): Право на додатковий захист суттєва шкода включає в себе: серйозна і індивідуальна загроза життю чи особистості цивільних осіб через масові прояви насильства в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Згідно п. п. 37-43, 45, 51-53, 56-60, 65-67, 77-86, 195-205, 222 Керівництва фраза цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є ключовою у визначенні. Вона відображає точку зору авторів на головні елементи характеристики біженця. Вона замінює існуючі раніше методи визначення біженців за категоріями (тобто осіб певного походження, які не користуються захистом своєї країни) загальною концепцією побоювань за відповідними мотивами. Оскільки побоювання суб`єктивні, це визначення привносить суб`єктивний елемент в положення особи, яка звертається з проханням визнати його біженцем. Тому для встановлення статусу біженця потрібна, в першу чергу, оцінка клопотання прохача, а не судження про обстановку, що склалася в країні його походження.

До елементу побоювання, тобто душевному стану і суб`єктивним умовам, додається визначення цілком обґрунтовані. Це означає, що береться до уваги не тільки душевний стан особи при визначенні його статусу біженця, але і те, що цей стан має бути підкріплено об`єктивної ситуацією. Таким чином, термін цілком обґрунтовані побоювання містить суб`єктивний і об`єктивний елементи і при визначенні, чи дійсно цілком обґрунтовані побоювання мають місце, обидва елементи повинні бути прийняті до уваги.

Передбачається, що якщо тільки особа не шукає пригод або не бажає просто подивитися світ, то вона ніколи в звичайних умовах не покине свій будинок і країну без змушуючих до того обставин. Може існувати безліч змушуючих і зрозумілих причин, але лише одна з них виділяється для позначення біженця. Вираз в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань - за згаданими причинами - із зазначенням специфічних обставин робить всі інші причини втечі такими, що не відносяться до цього визначення. Це не поширюється на таких осіб, як жертви голоду або стихійних лих, якщо тільки вони також не мають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією із зазначених вище причин. Однак інші мотиви, взяті в цілому, можуть також мати відношення до процесу визначення статусу біженця, оскільки всі обставини повинні бути враховані для правильного розуміння суті даної справи.

Оцінка суб`єктивного елемента невіддільна від характеристики особистості прохача, оскільки психологічні реакції різних людей в подібних умовах можуть відрізнятися. Одна особа може мати сильні політичні та релігійні переконання, перегляд яких робить його життя нестерпним: інша особа може не мати таких сильних переконань. Одна особа може прийняти імпульсивне рішення бігти, інша може ретельно спланувати свій від`їзд. Необхідно буде прийняти до уваги особливості особистого і сімейного життя прохача, його участь в будь-яких расових, релігійних, національних, соціальних або політичних групах, його власне судження про його положення, його особистий досвід, іншими словами, все, що може послужити доказом того, що основним мотивом його звернення є побоювання. Ці побоювання повинні бути обґрунтованими. Перебільшені побоювання, однак, можуть бути цілком обґрунтованими, якщо, з огляду на всі обставини справи, такий душевний стан може вважатися виправданим.

Крім того, необхідно враховувати, що прохач може піддаватися різним видам дій, які самі по собі не підпадають під визначення поняття переслідування (зокрема, дискримінація в різних формах), в деяких випадках в поєднанні з іншими несприятливими факторами (наприклад загальна обстановка небезпеки в країні походження). У таких випадках різні елементи, разом узяті, впливають на психологічний стан прохача таким чином, що вони можуть бути визначені як претензії на цілком обґрунтовані побоювання переслідувань на сукупній основі. Чи треба говорити, що тут неможливо виробити загальне правило щодо того, які сукупні причини можуть викликати обґрунтовані вимоги про надання статусу біженця. Це, безсумнівно, буде залежати від усіх обставин, включаючи конкретні географічні, історичні та етнологічні умови.

Переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону у відповідності до звичаєвого права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь - якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин. Дане рішення вмотивоване тим, що підтримуючи висновок Управління ДМС в Київській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації та перебуває в Україні у зв`язку з тим, що він був вимушений залишити територію Російської Федерації та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Позивач не може та не бажає користуватися захистом країни походження через те, що його вже було піддано дискримінації та переслідуванням за його політичні переконання, як прихильника незалежності Чеченської Республіки до виїзду з Російської Федерації у 2014 році. Крім того, обставини, які трапилися вже після прибуття позивача на територію України (порушення кримінальної справи), унеможливлюють його повернення до Російської Федерації через ризик для його життя та здоров`я.

Відповідно до матеріалів особової справи, а саме як зазначено у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва, 26.09.2016 ОСОБА_1 . Російською Федерацією було оголошено у міжнарожний розшук. 13.10.2016 стосовно ОСОБА_1 постановою Сунженського районного суду Республіки Інгушетія застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 30.06.2017 р. старшим слідчим з особливо важливих справ слідчого відділу по Сунженському району винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого за ч.2 ст.208, ч.2 ст.205.5 КК Російської Федерації.

Отже, з вищенаведеного видно, що дані процесуальні події відбулись уже після виїзду заявника з Російської Федерації (2014).

Під час розгляду справи судом також встановлено, що відповідно до посвідчення від 05.06.2018р. ОСОБА_1 є бійцем Чеченського батальйону імені Шейха Мансура, що виконує бойові завдання в зоні проведення антитерористичної операції у Донецькій області, в секторі «М».

Відповідно до довідки добровольчого Чеченського батальйону імені ОСОБА_5 від 19.01.2018р. Чеченського батальйону імені ОСОБА_5 дійсно перебуває у складі добровольчого батальйону з 20.11.2017р. по теперішній час та виконує бойові завдання в зоні проведення антитерористичної операції у Донецькій області, в секторі «М».

20.08.2019р. в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_6 , який відповідно до посвідчення №10 від 09.07.2019р. є начальником штабу Чеченського батальйону імені Шейха Мансура, який виконує бойові завдання в зону проведення антитерористичної операції у Донецькій області, в секторі «М». ОСОБА_6 пояснив суду, що в Україні він перебуває 2015 року, знає ОСОБА_1 з 2017р., з часу коли він прибув у батальйон. ОСОБА_1 відповідає за технічне обслуговування автомобілів батальйону.

Також ОСОБА_6 повідомив суду, що йому відомий випадок, коли за аналогічної ситуації українська влада видала Російській Федерації ОСОБА_7 , який також виконував бойові завдання в зону проведення антитерористичної операції у Донецькій області на боці України у складі добровольчого Чеченського батальйону імені Шейха Мансура, і якого одразу після повернення до Російської Федерації засудили до 18 років ув`язнення суворого режиму.

20.08.2019р. в судовому засіданні був допитаний також свідок ОСОБА_3 , який відповідно до посвідчення №32 від 20.08.2018р. є бійцем Чеченського батальйону імені ОСОБА_5 , в Україні з 2014 року. ОСОБА_8 пояснив суду, що знає ОСОБА_1 як учасника батальйону імені ОСОБА_5 , виконує технічну допомогу, в даний час батальйон бере участь у бойових діях. Також ОСОБА_8 повідомив суду, що члени батальйону імені ОСОБА_5 переслідуються в Російській Федерації.

Аналізуючи наведене вище суд приходить до висновку про цілком обґрунтоване побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідування в разі повернення його до Російської Федерації. В даному випадку ОСОБА_1 захищав Україну, виступаючи на її боці, тому повернення позивача до країни походження тягне за собою небезпеку для його життя.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем належно не було перевірено вказаних обставин, а також можливості набуття позивачем вже під час знаходження на території України статусу «біженця на місці».

Під зазначеним поняттям «біженець на місці» (refugee sur place) мається на увазі, що особа, не набувши статусу біженця/особи, яка потребує додаткового захисту (не звернувшись невідкладно із відповідною заявою до компетентного органу), після залишення країни громадянської належності, маючи нові (ті що не існували під час прибуття до країни) обгрунтовані побоювання зазнати переслідувань, набуває статусу біженця на більш пізньому етапі.

Отже, суд приходить до висновку, що Державною міграційною службою України при розгляді заяви позивача не було належним чином зібрано та проаналізовано інформацію про особу ОСОБА_1 та ситуацію у країні його походження.

Згідно до положень ч. 3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.3 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Однак ненадання міграційним органом повної та належної оцінки наведеним позивачем у заяві обставинам є свідченням нівелювання загальних правових принципів доказового права, згідно яких обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює відповідне твердження.

Пунктами 3, 4 Позиції УВКБ ООН від 14 березня 1995 року, незважаючи на те, що переслідування є центральним для визначення статусу біженця та, отже, для міжнародного режиму захисту біженців, запровадженого згідно Конвенції 1951 року, поняття «переслідування» не визначається в цій Конвенції, основний зміст, виражений в Преамбулі Конвенції і зрозумілий всім, полягає в тому, що переслідування включають в себе всі серйозні порушення прав людини. Таким чином, ключовим питанням при встановленні підстави та обґрунтування для надання міжнародного захисту є факт відсутності національного захисту від переслідувань, безвідносно до того, чи можна цей недолік приписати свідомому наміру держави заподіяти шкоду. Ніщо не вказує також на те, що в ході розробки Конвенції автори цього правового документа мали намір включити умову, що побоювання переслідувань буде цілком обґрунтованим, тільки якщо воно виходить від уряду чи від осіб, які сприймаються як такі, що діють в його інтересах.

Також, суд звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Відповідно до положень п. 10 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні», підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з документів і повідомлень міжнародних неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну.

Судом встановлено, що твердження позивача підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, які містяться, зокрема, на веб-ресурсах:

- УНІАН: В СБУ закликала громадян, особливо учасників АТО, утриматися від поїздок в Росію, оскільки ФСБ «полює» на українців на російській території. https://www.unian.ua/incidents/2330129-sbu-poperedila-pro-polyuvannya-rosiyskih-spetsslujb-na-ukrajintsiv.html;

- Голова Служби безпеки України Василь Грицак закликав українців, особливо тих хто має досвід участі в антитерористичній операції, утриматись від поїздок до Росії та тимчасово окупованих територій. «Застереження Служби безпеки України щодо небезпеки перебування українських громадян на території РФ підтверджуються численними задокументованими фактами російських провокацій у рамках гібридної війни. Російські спецслужби намагаються втягувати українських громадян у протиправну діяльність, штучно створюючи компрометуючі ситуації, а також використовують родинні зв`язки, щоб виманити наших співвітчизників, насамперед учасників АТО, на свою територію для організації таких провокацій», наголосив ОСОБА_9 . https://www.facebook.com/SecurSerUkraine/photos/a.952349/840006/?type=3
- RefWorld, «В Кирове суд приговорил к двум с половиной годам лишения свободы местного жителя, который, по версии следствия, воевал в Донбассе против пророссийских сепаратистов в составе украинского добровольческого батальона "Азов"» https://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=57c530b44&skip=0&query=В%20Кирове%20осужден%20россиянин
- Human Rights Watch, стаття «Чечня: людина проти системи» від 15.12.2016р. https://www.refworld.org.ru/docid/585262264.html
- RefWorld, звіт міжнародної правозахисної організації Amnesty International «Права людини в світі 2016/2017» http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html
- RefWorld, звіт міжнародної правозахисної організації Human Rights Watch «Всесвітня доповідь 2017 Росія» http://www.refworld.org.ru/docid/5882122b7.html
Наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку Російських спецслужб у разі повернення до країни походження.

Суд наголошує на тому, що для повноти встановлення обставин стосовно можливості переслідування в країні походження особи, яка шукає статусу біженця, ДМС України не було проаналізовано джерела інформації, надані позивачем, а отже зроблено необґрунтований висновок про відсутність загрози небезпеки для останнього у країні походження.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року, справа №826/965/17.
Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

З урахуванням викладеного суд вважає, що ОСОБА_1 надав органам міграційної служби та суду надав всі наявні у нього документи та обґрунтував свої побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

Стосовно посилання в судовому засіданні представника відповідача на те, що позивач прибув з Туреччини, яка є третьою безпечною країною, суд зазначає наступне.

Третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до Роз`яснення стосовно визнання Туреччини в якості третьої безпечної країни від 15.03.2018р. Сектору збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, що доступний на офіційному сайті (https://dmsu.gov.ua/assets/files/coi/Turkey/6.pdf) «На думку представників Amnesty International спостереження на сирійськотурецькому кордоні свідчать про те, що Туреччина далеко не «третя безпечна країна» для біженців. Враховуючи інформацію по країні походження, яка досліджується під час підготовки висновків за результатами розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебування заявників у Туреччині не є підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 6 Закону та не відповідає критеріям, відповідно до пункту 22 статті 1 Закону.»

Таким чином, суд приходить до висновку, що Туреччина не є третьою безпечною країною.

Крім того, ст.3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З урахуванням вищевикладеного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту № 71-19 від 25.02.2019 року винесене без врахування всіх обставин справи, тобто, є необґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 71-19 від 25.02.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій

Дата складання повного тексту рішення 24 жовтня 2019 року