Справа № 120/2835/19-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 жовтня 2019 р. Справа № 120/2835/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення відповідача про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, а саме стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач переконана, що для прийняття рішення про продовження виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, заявник має подати до органу соціального захисту населення лише заяву та довідки про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що він одержує на дитину, необхідності подавати інші документи для вирішення питання про продовження виплати допомоги не передбачено. А відтак, вважає, що відповідач не мав передбаченої законодавством підстави для відмови у продовженні виплати мені допомоги на дітей, над якими встановлена опіка, у зв`язку з чим, звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до вимог пункту 2 частин 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

За правилами частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Ухвалою від 09.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Крім того, встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позовну заяву.

30.09.2019 на адресу суд від Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить позов залишити без задоволення. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради та відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" отримувала допомогу на дітей, над якими встановлено опіку та піклування, а саме на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі поданих заяв та доданих документів. Вказує, що 26.04.2019 позивач звернулася до управління соціального захисту населення (Лівобережне) із заявою та документами щодо переоформлення державної допомоги на наступний період. Водночас серед необхідних документів була відсутня довідка із інформацією щодо реєстрації місця проживання дітей, над якими встановлено опіку, про що позивача повідомлено під час прийому документів. Оскільки позивач відмовилась з`ясовувати питання щодо місця реєстрації дітей, управлінням направлено лист до Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 09.04.2019 № 08-00-019-17417 щодо отримання необхідної інформації про місце реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у відповідь на який зазначено, що вказані діти на території Кінецьпільської сільської ради не зареєстровані. Після чого управлінням соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту направлено лист до Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області щодо отримання інформації про дату зняття з місця реєстрації дітей, але відповідь не отримано. А відтак, рішенням управління соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту від 24.05.2019 було відмовлено позивачеві у призначенні допомоги на підставі п. 27 Порядку призначення і виплати державної допомоги сімом з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_1 є опікуном двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Позивач перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради та відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" отримувала допомогу на дітей, над якими встановлено опіку та піклування на підставі поданих заяв та доданих документів. Так, відповідно до наявних у справі доказів 19.04.2016 ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення допомоги на дітей, над якими встановлено опіку та піклування . На підставі поданої заяви та доданих документів була призначена відповідна допомога за період з 01.04.2016 по 31.03.2017. Протягом 2016-2019 років позивач отримувала зазначену допомогу.

26.04.2019 позивач звернулася до управління соціального захисту населення (Лівобережне) із заявою та документами щодо переоформлення державної допомоги на наступний період.

Рішенням від 24.05.2019 управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради позивачеві було відмовлено в призначенні допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом в неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з пунктом 2 статті 5 Сімейного кодексу України Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

За приписами пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом третім статті 27 Конвенції Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно з абзацом 2 статті 4 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" №2342-IV від 13.01.2005 державні соціальні стандарти для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, встановлюються незалежно від того, де така дитина або особа перебуває на утриманні та вихованні, на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку.

Закон України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими законами України (стаття 13 Закону № 2402-ІІІ).

Згідно зі статтею 25 Закону № 2402-ІІІ діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку Держави.

Статтею 16 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" № 2811-XII від 21.11.1992 року встановлено, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається особам, призначеним в установленому законом порядку опікунами чи піклувальниками дітей, які позбавлені батьківського піклування. Така допомога вважається власністю дитини.

Згідно зі статтею 18 Закону № 2811-XII допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, надається у розмірі, що становить два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку.

У разі коли на дитину виплачуються призначені в установленому порядку пенсія, аліменти, стипендія, державна допомога (крім державної соціальної допомоги, що виплачується на дітей з інвалідністю, відповідно до законодавства), розмір допомоги на дитину, над якою встановлено опіку чи піклування, визначається як різниця між двома прожитковими мінімумами для дитини відповідного віку та розміром призначених пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги.

Вказані норми Закону № 2811-XII кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сімом з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (далі - Порядок).

Пунктом 27 Порядку визначено, що відповідно до статті 16 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається особам, визначеним в установленому порядку опікунами чи піклувальниками дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення їх батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування та відповідно до законодавства набули статусу дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування.

Згідно з пунктом 27 Порядку для одержання допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, до органу соціального захисту населення подаються такі документи: 1) заява опікуна чи піклувальника про призначення допомоги, яка складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія рішення органу опіки та піклування або суду про встановлення опіки чи піклування над дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування; 3) копія свідоцтва про народження дитини; 4) довідка про реєстрацію місця проживання опікуна (піклувальника) та дитини (для дітей, над якими встановлено опіку чи піклування і які є вихованцями дитячих навчальних закладів, що фінансуються не за рахунок бюджетних коштів, - видана органом реєстрації довідка, в якій зазначено статус дитячого навчального закладу та за які кошти він фінансується, а також підтверджено факт перебування в ньому дітей); 5) довідки про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що одержує на дитину опікун чи піклувальник (у разі одержання пенсії на дитину органи соціального захисту населення використовують відомості про розмір пенсії, що надійшли від органів Пенсійного фонду України на електронних носіях інформації); 6) медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років, виданий в установленому МОЗ порядку.

У разі неможливості одержання довідки про розмір аліментів від органів державної виконавчої служби, розташованих на тимчасово окупованій території України та в районі проведення антитерористичної операції, державна допомога призначається на підставі письмової заяви опікуна чи піклувальника про одержання (неодержання) аліментів.

Згідно з пунктом 28 Порядку допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається на дванадцять місяців. Питання про продовження виплати допомоги вирішується на підставі заяви та довідок про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що одержує опікун чи піклувальник на дитину.

Відповідно до пункту 29 Порядку допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається з місяця, в якому була подана заява з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця до моменту досягнення дитиною 18-річного віку включно.

Згідно з пунктом 43 Порядку документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, особисто.

Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає і виплачує державну допомогу, протягом десяти днів з дня подання заяви.

Про призначення державної допомоги сім`ям з дітьми чи про відмову в її призначенні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і виплачує зазначену допомогу, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом п`яти днів після прийняття відповідного рішення.

У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє заявника, які документи мають бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня одержання зазначеного повідомлення, днем (місяцем) звернення за призначенням допомоги вважається день (місяць) прийняття або відправлення заяви (пункт 44 Порядку).

Отже, судом встановлено, що пунктами 27 та 28 Порядку визначено вичерпний перелік документів, який має надаватися разом із заявою про призначення допомоги та перелік документів, який має подаватися для продовження такої допомоги.

Так, для прийняття рішення про продовження виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, заявник має подати до органу соціального захисту населення заяву та довідки про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що він одержує на дитину. Порядком №1751, як і будь-якими іншими нормативними актами, не передбачено необхідності подавати інші документи для вирішення питання про продовження виплати допомоги.

Позивач отримувала допомогу на дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , над якими встановлено опіку, ще з 01.04.2016, коли після встановлення опіки над дітьми звернулась до відповідача, яким було прийнято рішення про призначення такої допомоги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у продовженні виплати позивачеві допомоги на дітей, над якими встановлена опіка.

Так само у даному випадку були відсутні підстави для припинення виплати допомоги відповідно до п. 30 Порядку №1751, згідно із яким підставою для припинення виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, є: звільнення від виконання обов`язків опікуна чи піклувальника; працевлаштування або взяття шлюбу дитиною до досягнення нею 18-річного віку; усиновлення дитини, передача дитини батькам; досягнення дитиною 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності, якщо вона записана матір`ю або батьком дитини.

Вищевказаними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення (відмови у продовженні) виплати допомоги, серед яких відсутнє неподання заявником довідки про місце реєстрації дітей, над якими встановлено опіку чи піклування.

Таким чином, відповідачем не наведено жодної з умов, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" чи Порядком № 1751, в обґрунтування прийнятого 24.05.2019 рішення про відмову в призначенні допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування.

Частиною 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За практикою ЄСПЛ під час втручання необхідно дотримуватися "справедливої рівноваги" між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (справа "Pressos Compania Naviera S.A. та інші проти Бельгії", 20.11.1995 п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар. Така позиція висловлена ЄСПЛ у справі "Звежинський проти Польщі" (п. 71).

У пункті 73 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслив, що розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно ("Беєлер проти Італії").

Суд вважає, що відповідач діяв з порушенням принципу об`єктивності, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та порушенням принципу пропорційності, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому наявні підстави для визнання його протиправним та скасування.

З приводу позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вчинити дії, то суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

В силу положень ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування.

Згідно підходів ЕСПЛ рішення суду у подібних спорах між громадянином та державним органом повинно ухвалюватися таким чином, щоб унеможливлювати звернення громадянина до суду повторно з цього ж самого приводу.

Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (рішення Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції від 24.03.1988).

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Також, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". Натомість, у даному випадку відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, призначати відповідну допомогу чи або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних відносинах не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання відповідача призначити і виплатити допомогу на дітей, над яким встановлено опіку, є належним способом захисту порушеного права.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано протиправність відмови у виплаті допомоги на дітей, над якими встановлено опіку (піклування) за період, а тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 7 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VІ "Про судовий збір" встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

Отже, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 24.05.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зобов`язати Департамент соціальної політики Вінницької міської ради призначити і виплатити на користь ОСОБА_1 з 01.04.2019 допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

Департамент соціальної політики Вінницької міської ради (21050, м.Вінниця, вул. Соборна, 50, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович