Справа № 420/4141/19
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4141/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.;

при секретарі судового засідання - Хлевитській С.І.,

за участю:

представника позивача Маркочевої Н.В. (адвоката, згідно ордеру),

представника відповідача Погожого Д.В. (за довіреністю), -

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу і про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
11 липня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач мотивує свою позовну заяву тим, що в 2016 році позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31 січня 2017 року рішенням ДМС України № 30-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08 липня 2019 року позивач знову звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. В той же день позивач отримав повідомлення №211 від 08 липня 2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №127 від 08.07.2019 року, у відповідності з яким, на підставі п.6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі за текстом - Закон), позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В позовній заяві вказано, що причиною відмови відповідач визначив очевидну необґрунтованість заяви позивача, яка не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно її розглянути. Позивач вважає, що рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

По-перше, позивач зазначає, що відповідачем при розгляді його заяви не враховано позиції управління Верховного комісара ООН зі справ біженців щодо неможливості повернення до Лівії. Натомість, відповідач дослідив інформацію по країні походження відносно функціонування авіасполучення в м. Тріполі, та зробив посилання саме на це джерело у своєму висновку. При цьому, позивач стверджує, що відповідач визначає відсутність функціонування єдиної держави, в той же час робить висновок, що позивач має можливість добровільного повернення до країни громадянської належності.

За твердженням позивача, він не належить до жодного визначення, яке зазначено у ч. 6 ст. 5 Закону, а тому заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні ч. 6 ст. 5 Закону.

Оскільки позивач виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадає під визначення, перелічені в ч. 6 ст. 5 Закону, на яку відповідач посилається, позивач вважає, що наявні умови, зазначені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Позивач зазначив, що він є громадянином Лівії, до виїзду з Лівії проживав у м. Тріполі. На день подання позовної заяви, на думку позивача, ризик для його життя і здоров`я зберігається, зокрема, у зв`язку із суттєвим погіршенням ситуації в Лівії, що підтверджується інформацією по країні походження.

На підтвердження своїх доводів, позивач у позовній заяві посилається на інформацію по країні походження - Лівії, яка на думку позивача, свідчить про об`єктивні побоювання позивача стосовно повернення до країни походження, а також про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена відповідачем, а отже має місце формальний підхід до розгляду справи. Позивач в позовній заяві вказує, що при зверненні до відповідача долучав відомості по країні походження, але відповідачем вони не були досліджені та враховані.

Таким чином, позивач вважає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановлено строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву та призначено підготовче засідання на 12 серпня 2019 року.

29 липня 2019 року через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву разом із матеріалами особової справи позивача та доказами направлення відзиву із вказаними матеріалами позивачу. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не визнає адміністративний позов, виходячи з наступного.

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивач вибув з Лівії 29.05.2016 року до України через неспокійну ситуацію на території Лівії, авіарейсом: Тріполі (Лівія) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна).

21 червня 2016 року ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області, зазначивши в якості причини звернення: переслідування у країні походження з боку терористичного угрупування та неможливість повернення на батьківщину через громадянську війну в Лівії.

Рішенням ДМС України від 31.01.2017 № 30-17 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 по справі № 815/3801/17, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017 № 30-17 та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, подав касаційну скаргу. Постановою Верховного суду від 19.04.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 у справі № 815/3801/17 - залишено без змін.

Посилаючись на зазначені вище рішення суду, враховуючи приписи ч.4 ст.78 КАС України, відповідач вважає, що рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені преюдиційні обставини про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження.

08 липня 2019 ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про надання міжнародного захисту до ГУДМС України в Одеській області.

Відповідач зазначає, що в заяві ОСОБА_1 про надання міжнародного захисту в Україні від 08.07.2019 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, чергове звернення ОСОБА_1 від 08.07.2019 до ГУДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Стосовно причин повторного звернення, позивачем повідомлено про побоювання за власне життя та здоров`я у зв`язку з погіршенням ситуації в Лівії. Однак, як зазначає відповідач, елемент ймовірних побоювань позивача за власне життя та здоров`я у зв`язку з погіршенням ситуації в Лівії було всебічно проаналізовано під час попереднього розгляду заяви про надання міжнародного захисту. Зазначений елемент визнано неправдоподібним ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України. В свою чергу, надана позивачем до заяви від 08.07.2019 інформація по країні походження не розглядається ГУ ДМС України в Одеській області з позиції нововиявленої обставини, оскільки зазначений елемент було повністю розглянуто під час попереднього розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України під час прийняття відповідного рішення та судовими інстанціями.

Відповідач, на обґрунтування своєї позиції, послався на те, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення. На підтвердження таких доводів, відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву посилання на Інтернет-джерела із зазначенням змісту висвітленої інформації щодо ситуації в Лівії.

Враховуючи наведене та посилаючись на ст. 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU в частині подання повторних заяв без надання нових доказів або аргументів, відповідач вважає, що ГУ ДМС України в Одеській області правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач вдруге звернувся до відповідача із тотожною попередній заяві, та відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

З урахуванням зазначеного у відзиві на позовну заяву, відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному у період з 26.07.2019 року по 13.08.2019 року включно, підготовче засідання, призначене на 12.08.2019 року, перенесено на 20.08.2019 року.

У підготовчому засіданні 20.08.2019 року судом залучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву разом із особовою справою позивача, встановлено сторонам по справі строки для надання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 20.08.2019 року судом продовжено шістдесятиденний строк підготовчого провадження по справі №420/4141/19 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 16.09.2019 року.

Ухвалою суду від 16.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі і справу призначено до судового розгляду по суті на 10.10.2019 року.

У судовому засіданні 10.10.2019 року судом заслухано вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, досліджено письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Під час вступного слова 10.10.2019 року позивач пояснив, що війна в Лівії продовжується, люди емігрують в інші країни, оскільки на території Лівії й досі наносяться «авіа удари». Рідні позивача (мати та сестри) виїхали з м. Тріполі та живуть в інших районах, і спілкується з ними позивач дуже рідко. Позивач зазначив, що отримує інформацію про країну походження через ЗМІ, ООН, а іноді від родичів.

Представник позивача у судовому засіданні 21.10.2019 року підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у наданих під час вступного слова поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.10.2019 року заявлений позов не визнав, та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, у наданих під час вступного слова поясненнях, а також, зважаючи на подані до суду докази.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, з відзивом відповідача на позов, заслухавши вступне слово позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються заяви по суті справи та перевіривши їх доказами, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини.

З наявної в матеріалах адміністративної справи копії особової справи ОСОБА_1 №2019OD0133, ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , громадянин Лівії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.06.2016 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №126 (т.1 а.с.158-160).

Разом з цим, відносно позивача 30.06.2016 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.173-180). В анкеті зазначено, що позивач 29.05.2016 року легально покинув країну постійного проживання Лівію, та прибув авіатранспортом до України авіарейсом: Тріполі (Лівія) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна). Серед причин виїзду з країни постійного проживання Лівії позивач зазначив: небезпеку, що загрожує йому під час перебування в Лівії, існування конфліктів між різноманітними озброєними формуваннями, здійснення пограбувань та залякування населення озброєними людьми, здійснення погроз відносно позивача людьми у військовій формі, спричинення фізичного насильства щодо позивача.

Відповідно до висновку Управління з питань захисту шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 05.07.2016 року та наказу №126 від 05.07.2016 року, прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Лівії ОСОБА_1 (т.1 а.с.221-222).

Згідно висновку Управління з питань захисту шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 13.01.2017 року по справі №2016OD0095 (т.1 а.с. 130-153) зазначається, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити відсутність у його зверненні конвенційних ознак визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, можливо визначити, що згідно з твердженнями заявника та аналізу актуальної ІКП, у рідному для шукача захисту м. Тріполі не проводяться активні бойові дії, у випадку повернення на Батьківщину до заявника не існує загроза застосування вироку про смертну кару, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження. В історії, що була викладена заявником з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині існує ряд розбіжностей, що суттєво знижують рівень довіри до заяви особи та свідчать про зловживання нею процедурою набуття міжнародного захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.128).

14 липня 2017 року позивачем отримано повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 10.03.2017 року №50 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.126).

Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року, позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду, шляхом подання позовної заяви про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року у справі №815/9801/17 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року у справі №815/9801/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову суду першої інстанції залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.04.2019 року у справі №815/9801/17, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року у справі №815/3801/17 залишено без змін (т.1 а.с.90-93).

Верховний Суд у постанові від 19.04.2019 року у справі №815/3801/17 зазначив, зокрема, наступне:

« 26. Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 надав міграційній службі неправдоподібну інформацію про себе. В матеріалах особової справи шукача захисту містяться суттєві розбіжності в його поясненнях з приводу ймовірних випадків вчинених стосовно нього пограбувань, які вказують на приховування важливих деталей, що істотно знижує рівень довіри до заяви особи та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

27. Позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву переслідуванням його у країні походження з боку терористичного угрупування та неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Лівії.

28. Разом з тим, як вбачається із протоколу співбесіди від 05 липня 2016 року, на Батьківщині ОСОБА_1 ніколи не переслідували за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань. Позивач ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані із вищезазначеними ознаками (відомості з анкети від 30 червня 2016 року).

29. ОСОБА_1 не приймав активної участі у політичному житті країни громадянської належності, у нього ніколи не виникало проблем з державними органами Лівії (інформація з протоколу співбесіди від 05 липня 2016 року). Окрім того, ОСОБА_1 є бербером, мусульманином за віросповіданням, що є переважаючими етнічними та релігійними групами на території Лівії.

30. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що підставою для виїзду позивача з Лівії стало загальне нестабільне становище та політична криза на території країни громадянської належності, а не загроза зазнати переслідувань. Зазначений висновок підтверджується і самим позивачем. Так, під час співбесіди з органом міграційної служби, він вказував на скрутне матеріальне становище його родини, відсутність постійного місця роботи у нього на Батьківщині. Разом з тим, його близькі родичі в м. Тріполі (Лівія) працевлаштовані, працюють на престижних посадах, що вказує на наявність засобів до існування у випадку повернення позивача на Батьківщину.

31. Вищенаведені обставини спростовують посилання касатора на те, що у разі повернення на батьківщину, йому загрожує небезпека. Судами правильно встановлено, що ні під час перебування на Батьківщині, ні перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань».

08 липня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем бо особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.63-72), до якої долучив актуальну інформацію про країну походження - Лівію. В обґрунтування поданої заяви від 08.07.2019 року, позивач зазначив, що в його країні триває війна, тим більше в його рідному місті Тріполі, на підтвердження чого він додає документи, які підтверджують військові зіткнення між озброєними формуваннями.

08 липня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок у справі №2019OD0133, в якому зазначено, що через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, та відсутність підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», посадова особа Управління вважає за необхідне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.79-81).

У висновку зазначено, що особі раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, встановлено, що заявник вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС 21.06.2016 року (особова справа 2016OD0095). За результатами всебічного розгляду клопотання особі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС України від 31.01.2017 № 30-17. За наслідками оскарження даного рішення в судовому порядку, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року у справі № 815/3801/17, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року, та постановою Верховного суду від 19.04.2019 року, заявнику відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Також, відповідач вказує у висновку, що чергове звернення заявника від 08.07.2019 року до УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Елемент побоювання особи щодо повернення до країни громадянської належності був повністю розглянутий територіальним підрозділом ДМС, центральним апаратом ДМС та судовими інстанціями, встановлено відсутність щодо заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Водночас, у висновку зазначається, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення, за посиланням: назва статті: Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетний обстріл, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області №127 від 08 липня 2019 року, ОСОБА_1 , на підставі ч.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.82).

08 липня 2019 року позивачем отримано повідомлення №211 від 08.07.2019 року (т. 1 а.с.61) про відмову у прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначені мотиви відмови аналогічні висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 08 липня 2019 року у справі №2019OD0133.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємозв`язок їх у сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказ Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та інші нормативно-правові акти.

Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В свою чергу, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 7 вересня 2011 року № 649 (далі - правила № 649).

Суд зазначає, що згідно з пунктом 1.2 Правил № 649, інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до пункту е) п. 2.1 розд. II. «Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» Правил № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно з п.2.4. розд. II Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

Як встановлено судом, підставою для відмови у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало повторне звернення позивача до органу ДМС та відсутність нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

При цьому, суд зазначає, що приписами пункту 4.1 Правил № 649 передбачено, що у письмовому висновку посадової особи органу ДМС обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як вбачається з матеріалів справи та не було спростовано відповідачем, під час розгляду заяви позивача від 08.07.2019 року про надання статусу біженця або особи, як потребує додаткового захисту, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області використане лише одне єдине джерело щодо інформації по країні походження позивача, а саме: стаття ЗМІ в мережі Інтернет - http://rusonline.org/aeroport-v-tripoli-vosstanovil-aviasoobshchenie-posle-raketnogo-obstrela, і відповідачем зазначено, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення, за посиланням: «Назва статті: Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетний обстріл, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook. Зміст: Після повалення і вбивства лівійського лідера ОСОБА_2 в 2011 році Лівія фактично перестала функціонувати як єдина держава. Зараз в країні панує двовладдя. На сході засідає обраний народом парламент, а на заході, в столиці Тріполі, править сформований за підтримки ООН і Євросоюзу уряд національної єдності на чолі з ОСОБА_3 . Влада східної частини країни діє незалежно від Тріполі і співпрацює з Лівійською національною армією; дата: 08.07.2019».

При цьому, суд звертає увагу на те, що Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області висвітлено статтю не в повному обсязі. Так, безпосередньо досліджуючи зазначену вище інформацію, суд встановив, що за вказаною інтернет-адресою міститься стаття із наступним змістом:

«МОСКВА, 8 липня - РІА Новини. Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетні обстріли, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook. Згідно із заявою, в результаті падіння на території аеропорту декількох ракет постраждали троє співробітників лівійської авіакомпанії Afriqiyah Airways, також було завдано збитків літаку авіакомпанії. "Повітряний простір міжнародного аеропорту Мітіга було відкрито після очищення місць, порушених снарядами", - слідує із заяви. Декількома днями раніше єдина працююча повітряна гавань лівійської столиці вже припиняла роботу в зв`язку з обстрілом території аеропорту ракетами. Командувач східної Лівійської національної армії Халіфа Хафтар 4 квітня наказав розпочати наступ на Тріполі для "звільнення від терористів".

В результаті боїв в Тріполі, за даними Всесвітньої організації охорони здоров`я (ВООЗ), загинули майже 740 осіб, понад 4,4 тисячі отримали поранення. Після повалення і вбивства лівійського лідера ОСОБА_2 в 2011 році Лівія фактично перестала функціонувати як єдина держава. Зараз в країні панує двовладдя. На сході засідає обраний народом парламент, а на заході, в столиці Тріполі, править сформований за підтримки ООН і Євросоюзу уряд національної згоди на чолі з ОСОБА_4 . Влада східної частини країни діє незалежно від Тріполі і співпрацює з Лівійською національною армією».

Як вже було зазначено судом, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Так, даний критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», що є безумовно оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію по країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, зокрема, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Разом з цим, позивачем при поданні повторної заяви від 08.07.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подавалась відповідна актуальна інформація по країні походження, яка висвітлена в засобах масової інформації та мережі Інтернет.

Проте, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник безпосередньо в судовому засіданні, подана позивачем інформація не розглядалась ГУДМС України в Одеській області, з позиції нововиявленої обставини, оскільки зазначений елемент було повністю розглянуто під час розгляду попередньої заяви позивача ГУДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України під час прийняття відповідного рішення та судовими інстанціями.

Суд також зазначає, що в мережі Інтернет на час розгляду заяви позивача була наявна, окрім поданої позивачем інформації, наступна інформація щодо ситуації в країні походження позивача:

- в результаті авіанальоту на табір біженців у столиці Лівії Тріполі загинули не менше 44 осіб. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням на Deutsche Welle. Також повідомляється, що в результаті авіаудару постраждало не менше 130 людей. Потрапив під удар табір біженців, що знаходиться в місцевості Таджура недалеко від військової бази. Загиблими є переважно африканські мігранти, які прямували в Європу. В таборах, подібних тому, який потрапив під авіаналіт, знаходяться тисячі біженців і вони під контролем уряду Лівії. Правозахисники і представили ООН описують обстановку в таборах, як «анти людську». Лівійський уряд, визнаний міжнародною спільнотою, заявляє, що вся відповідальність лежить на чолі самопроголошеної «Лівійської національної армії» генерала Халіфі Хартафе. Факт проведення нальоту в ЛНА заперечують, дата публікації 03.07.2019, джерело: https://www.rbc.ua/ukr/news/livii-rezultate-aviaudara-pogibli-desyatki-.html.

На час розгляду справи в мережі Інтернет наявна наступна інформація щодо ситуації в країні походження позивача:

- аеропорт «Мітіга» поблизу Тріполі тимчасово припинив роботу після другого порушення Лівійською національної армією генерала ОСОБА_5 режиму припинення вогню на сході Лівії, дата публікації 12.08.2019, джерело: https://24tv.ua/ru/v_stolice_livii_prekratili_rabotu_mezhdunarodnogo_ajeroporta_posle_raketnogo_obstrela_n1190884;

- в аеропорту Місрата в Лівії ударами з дронов знищений літак української компанії "Скайавиатранс" з гуманітарним вантажем Міжнародної Організації Червоного Хреста. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням на Bloomberg. Як повідомляється, літак виконував рейс з Анкари в Місурата з гуманітарним вантажем в рамках співробітництва з Міжнародною Організацією Червоного Хреста, дата публікації 06.08.2019, джерело https://www.rbc.ua/ukr/news/livii-obstrelyali-ukrainskiy-samolet-postradavshiy-.html;

- Лівія досі охоплена насильством. Кровопролиття підживлюється поставками в країну озброєнь і військової техніки. У Лівію прибувають тисячі найманців, що загрожує подальшою ескалацією конфлікту. Про це членам Радбезу розповів Спеціальний представник Генерального секретаря ОСОБА_6 . Він запропонував розширити мандат Місії ООН по підтримці в Лівії, яку він і очолює, дата публікації 04.09.2019, джерело: https://news.un.org/ru/story/2019/09/1362392.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у доповіді Генерального секретаря ООН від 26.08.2019 року щодо місії ООН по підтримці в Лівії зазначено наступне (https://undocs.org/ru/S/2019/682):

« 40. Від ескалації бойових дій і насильства як і раніше найсильніше страждали цивільні особи, в тому числі діти. У період з 1 січня по 31 березня МООНПЛ було зареєстровано 110 постраждалих серед цивільного населення (28 убитих і 82 поранених). У більшості випадків люди гинули і отримували поранення в результаті артилерійського обстрілу, стрільби зі стрілецької зброї і спрацьовування вибухонебезпечних пережитків війни. В ході боїв в Тріполі в середині січня, а також в Дерні і в Марзукі в квітні загинули кілька мирних жителів, які стали жертвами головним чином в силу безрозсудного застосування зброї з великим радіусом ураження в житлових кварталах. У березні надійшли непідтверджені повідомлення про те, що в Марзукі була виявлена братська могила, в якій були поховані 17 невпізнаних осіб із зав`язаними руками і ногами та зі слідами кульових поранень. 17 березня на узбіччі дороги між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було виявлено 13 трупів, руки яких були зв`язані за спиною, а обличчя закриті пластиковими масками.

41. Станом на 29 липня в ході бойових дій в Тріполі і навколо нього, що почалися 4 квітня, 111 мирних жителів були вбиті і 289 отримали поранення. За цей період близько 120 000 чоловік були змушені покинути місця свого проживання, і ще величезна кількість людей виявилися зачеплені конфліктом. На підставі неофіційних даних можна припустити, що реальне число всередині переміщених осіб набагато більше, але офіційно вони не зареєстровані. Приблизно 5000 мігрантів та біженців були свавільно затримані і поміщені в центри утримання під вартою в Тріполі. Продовжували надходити повідомлення про систематичне розграбування майна комбатантами в районах, де в результаті бойових дій населення піддалося переміщенню.

42. Як повідомляється, всі сторони чинили дії, які можуть бути кваліфіковані як серйозні порушення міжнародного права прав людини і гуманітарного права в ході бойових дій. Невиборчі напади із застосуванням вибухових пристроїв на житлові райони, включаючи Абу-Салім, Грарат, Сук-аль-Джума і Хадбу, які потягли за собою жертви серед цивільного населення і завдали шкоди цивільному майну на початку бойових дій, змінилися цілеспрямованими ударами з повітря; при цьому, для мирних жителів небезпеку, як і раніше, представляють боєприпаси, що не розірвалися. Об`єктами нападів ставали медичні працівники та установи: постраждали 19 машин швидкої допомоги і 4 медичних заклади, 6 медичних працівників загинули і 12 отримали поранення.

Напади на системи водопостачання, від яких постраждали райони Тріполі і Місрати, можуть кваліфікуватися як військові злочини. Надходили також повідомлення про використання дітей-солдатів і про примусовий призив мігрантів, які перебувають в місцях утримання під вартою, в першу чергу для виконання завдань матеріально-технічного забезпечення. Соціальні мережі все активніше використовуються для розпалювання ненависті і підбурювання до насильства, і в Інтернеті часто розміщуються зображення осіб, які вчиняють військові злочини. З початку бойових дій в Тріполі почастішали випадки свавільних арештів і затримань, викрадень і насильницьких зникнень посадових осіб, активістів та журналістів. У квітні МООНПЛ зафіксувала випадки свавільного затримання або викрадення семи посадових осіб в східній і західній частинах Лівії.».

Отже, з наявної актуальної інформації щодо ситуації в Лівії станом на час повторного звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вбачаються підстави вважати побоювання позивача за своє життя та здоров`я при поверненні до Лівії обґрунтованими.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що в порушення п.п.е) п.2.1 Правил № 649, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області не дослідило актуальну інформацію по країні походження позивача, в тому числі, оновлену інформацію по країні походження заявника на момент подачі заяви.

В той же час, умовами, які зазнали змін з часу попереднього звернення позивача із заявою про надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначає саме зростання рівня насильства, зростаюча поширеність конфлікту в Лівії та безпосередня загроза життю та здоров`ю позивача, як кваліфікуюча ознака додаткового захисту, ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що у висновку щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту відсутні посилання на інформацію по країні походження, яка б свідчила про наявність чи відсутність у позивача підстав для набуття статусу біженця чи додаткового захисту.

Суд погоджується із твердженнями позивача та його представника, що відповідачем при прийнятті рішення щодо відмови у прийнятті заяви позивача не було належним чином досліджено оновлену інформацію по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Вищенаведені обставини спростовують доводи відповідача про те, що чергове звернення ОСОБА_1 від 08.07.2019 до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Отже, рішення відповідача про відмову у прийнятті заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та прийнято без повного та всебічного дослідження оновленої інформації по країні походження позивача.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання відповідача у відзиві на інформацію по країні походження, оскільки ця інформація датована 2016-2017 роками та не відповідає фактичним обставинам у країні походження на момент подання позивачем повторного звернення від 08.07.2019 року.

Суд критично ставиться до посилань відповідача у відзиві на позовну заяву щодо відновлення роботи аеропорту в м. Тріполі, оскільки судом встановлено, що відповідачем не в повному обсязі досліджено цю підставу та наведена відповідачем інформація не може свідчити про ситуацію в країні походження в цілому.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

З огляду на наведене, позовні вимоги позивача про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, при розгляді даної справи суд враховує правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі №816/1120/16, а саме: «..Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що під час повторного звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами не було враховано, що існувала оновлена інформація щодо Сирійської Арабської Республіки, яка свідчила про наявність у позивача побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність поводження та існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного насильства і порушення прав людини.

Вищенаведені обставини спростовують доводи касатора про те, що актуальна інформація по країні заявника не підсилює рівня обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для її повторного розгляду по суті, оскільки вказана інформація може мати суттєве значення під час вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту…

...Враховуючи, що вищевказані рішення відповідачів підлягають скасуванню, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача по справі є зобов`язання Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 ОСОБА_2 для розгляду».

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача в даній справі є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.07.2019 року для розгляду.

Решта доводів сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.07.2019 року для розгляду, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

21.10.2019 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду та зазначено, що повний текст рішення суду буде виготовлений у строк, визначений ч.3 ст.243 КАС України.

Згідно з приписами ч.3 ст.243 КАС України залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 71, 72, 76, 77, 90, 120, 139, 193, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року і про зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.07.2019 року для розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.10.2019 року.

Суддя О.М. Соколенко

.