Справа № 120/2903/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 жовтня 2019 р. Справа № 120/2903/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід Олени Степанівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Ніконової Тетяни Василівни

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Маньковецької сільської ради (вул. Грушевського, б. 36, с. Маньківці, Барський р-н., Вінницька обл., 23030)

про: визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання дій 36 сесії 7 скликання від 11.06.2019 року відповідача при прийнятті рішення «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року» протиправними та його скасування; зобов`язання відповідача надати позивачеві обґрунтовану відповідь на заяву К-31 від 06.12.2018 року з дотриманням вимог Конституції України та законів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.04.2019 року у справі № 125/316/19 визнано протиправними дії відповідача та скасовано рішення 33 сесії 7 скликання від 18.12.2018 року щодо відмови у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 1,3 га; зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання (заяву) позивача від 05.12.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду відповідно до вимог ст. 123 Земельного кодексу України з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. Рішення набрало законної сили. За результатом повторного розгляду вказаного клопотання відповідачем рішенням 36 сесії 7 скликання від 11.06.2019 року вирішено - надати роз`яснення позивачеві, що відповідно до п. 1.4 р. 1 КВЦПЗ України, надання даної земельної ділянки, передбачається для надання в оренду для іншого сільськогосподарського призначення із земель комунальної форми власності, а не для обслуговування нежитлового приміщення, як зазначено у заяві; рекомендовано позивачеві звернутись до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки в оренду для іншого сільськогосподарського призначення, при цьому обґрунтувати необхідність відведення земельної ділянки площею 1,3 га та надати копії документів, які посвідчують право власності на будівлі та споруди розташовані на вказаній земельній ділянці, в зв`язку з тим, що вільні від забудови земельні ділянки передаються в оренду виключно на конкурентних засадах (ст. 134 Земельного кодексу України (далі- ЗК України). Позивач з таким рішенням не погоджується, адже у відповідності до вимог чинного законодавства органам державної влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування забороняється вимагати додаткові матеріали та документи не передбачені ст. 122 Земельного кодексу України. Безпідставним позивач вважає й вимогу відповідача у наданні копій документів, які посвідчують право власності на будівлі та споруди розташовані на вказаній земельній ділянці. Крім цього, рішення суду повинно бути відповідачем виконано. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 16.09.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 10.10.2019 року.

10.10.2019 року позивачем до суду надано відповідь відповідача на його заяву від 06.12.2018 року.

У судовому засіданні 10.10.2019 року сторони надавали пояснення по суті спору, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. У зв`язку з необхідністю надання додаткових доказів та продовження терміну відповідачеві для подання відзиву на позов, судове засідання відкладено на 23.10.2019 року.

23.10.2019 року за вх. № 50270 відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що законодавець визначив обов`язковою умовою клопотання зазначення цільового призначення земельної ділянки, оскільки від визначення заявником цільового призначення залежить можливість перевірки відповідності місця розташування земельної ділянки вимогам серед іншого й містобудівній документації населеного пункту, як то генеральний план та план зонування. Тому зважаючи на суттєву різницю у інформації, яка міститься у заяві позивача від 06.12.2018 року, в частині цільового призначення, де зазначено: «… для обслуговування нежитлового приміщення…» та викопіюванні із кадастрового плану Маньковецької сільської ради, де вказано: «… для іншого сільськогосподарського призначення…», існує об`єктивна неможливість відповідачеві визначити із яким цільовим призначенням бажає отримати позивач у користування земельну ділянку та, відповідно, виконати вимоги ч. 3 ст. 123 ЗК України, в частині перевірки місця розташування земельної ділянки вимогам. Зокрема містобудівній документації с. Маньківці. З огляду на це позивачеві було запропоновано уточнити заявлені дані з метою забезпечення можливості виконання відповідачем вимог ст. 123 ЗК України. Таким чином, відповідач вказує, що рішення 36 сесії 7 скликання від 11.06.2019 року не є відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у розумінні ч. 3 ст. 123 ЗК України. На сам кінець, відповідач вказав, на неналежність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обраних позивачем способів захисту.

Одночасно за вх. № 50269 відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про проведення судового засіданні без участі його представника. Клопотання мотивоване зайнятістю представника в іншому судовому засіданні у Вінницькому апеляційному суді.

Цього ж дня за вх. № 50549 позивачем надано до суду належним чином завірену копію заяви, з якою останній звертався до відповідача з проханням повторно розглянути клопотання (заяву) від 05.12.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

У судовому засіданні 23.10.2019 року позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши сторін, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.04.2019 року по справі № 125/316/19 визнано протиправними дії відповідача та скасовано рішення 33 сесії 7 скликання від 18.12.2018 року щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 1,3 га; зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання (заяву) позивача від 05.12.2018 року (яка отримана відповідачем 06.12.2018 року) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду відповідно до вимог ст. 123 Земельного кодексу України з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Вказане рішення суду відповідачем не оскаржувалось, що було підтверджено ним у судовому засіданні, згідно відмітки суду набрало законної сили 24.05.2019 року.

06.06.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив виконати приписи судового рішення у справі № 125/316/19 та повторно розглянути клопотання (заяву) 05.12.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності, орієнтовною площею 1,3 га на території Маньковецької сільської ради за його участі, про дату та час розгляду повідомити заздалегідь.

11.06.2019 року відповідач, за наслідками розгляду вказаної заяви, рішенням 36 сесії 7 скликання «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року» вирішив надати роз`яснення позивачеві, що відповідно до п. 1.4 розділу І КВЦПЗ України, надання земельної ділянки, передбачається для надання в оренду для іншого сільськогосподарського призначення із земель комунальної форми власності, а не для обслуговування нежитлового приміщення, як зазначено у заяві № К-31 від 06.12.2018 року та рекомендував позивачеві звернутись до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки в оренду для іншого сільськогосподарського призначення, при цьому обґрунтувати необхідність відведення земельної ділянки площею 1,3 га та надати копії документів, які посвідчують право власності на будівлі та споруди розташовані на вказаній земельній ділянці, у зв`язку з тим, що вільні від забудови земельні ділянки передаються в оренду виключно на конкурентних засадах (ст. 134 ЗК України).

Про вказане рішення повідомила позивача листом від 18.06.2019 року.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Аналогічні повноваження викладені і у п. 34 ч. 1 ст. 26 та ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Ст. 59 вказаного Закону відповідна рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішення. Рішення приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно положень ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм доводить, що виключна компетенція щодо передачі земельних ділянок територіальних громад у власність чи користування громадян та юридичних осіб належить сільським радам, як суб`єкта права власності на землю. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки, її цільове призначення та додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Уповноваженому органу забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законодавством.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності має на меті ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом договору оренди, порядок передачі яких визначено ст. 124 ЗК України.

Крім цього, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Ними може бути невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про передачу громадянами земель.

У свою чергу, зміст гл. 19 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду від 16.04.2019 року зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання (заяву) позивача від 05.12.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду відповідно до вимог ст. 123 Земельного кодексу України з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Відповідач за наслідками повторного розгляду заяви прийняв рішення, яким надав позивачеві певні роз`яснення та рекомендував йому звернутись до сільської ради із відповідною заявою у зв`язку з тим, що вільні від забудови земельні ділянки передаються в оренду виключно на конкурентних засадах.

У контексті цього суд вказує, що ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативно та інші акти у формі рішень.

Таким чином, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності реалізуються саме шляхом прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача відповідачем і було прийнято відповідне рішення.

З огляду на викладене, дії відповідача щодо прийняття вказаного рішення є правомірними, адже безпосередньо стосуються його компетенції та входять до його повноважень, відповідно позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття рішення «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року» є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вказує, що законодавець наділив суб`єктів владних повноважень, які вирішують питання щодо надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою, прийняти рішення або про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або ж про відмову у його наданні, яка повинна бути мотивованою. Прийняття інших рішень чинним законодавством не передбачено. Від так прийняття будь-якого іншого рішення відмінного від рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є протиправним.

Однак припису про надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи відмову у його наданні вказане рішення не містить, з огляду на що, не відповідає вимогам чинного законодавства. Адже обов`язок суб`єкта владних повноважень прийняти рішення про надання дозволу чи відмову у наданні дозволу презюмується. Таким чином, відповідач прийняв рішення, яке не визначено приписами ЗК України, при вирішення питання щодо можливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідно є протиправним.

Про те, що оскаржуване рішення не є відмовою зазначав і сам відповідач, наголошуючи на тому, що позивачеві запропоновано уточнити заявлені дані з метою забезпечення можливості виконання відповідачем вимог ст. 123 ЗК України.

Тобто сам відповідач підтвердив той факт, що він не прийняв рішення у відповідності до вимог законодавства, а оскаржуваним рішенням запропонував позивачеві уточнити певні обставини.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про протиправність рішення 36 сесії 7 скликання від 11.06.2019 року відповідача «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року», відповідно позовні вимоги про скасування рішення 36 сесії 7 скликання від 11.06.2019 року «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року» є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачеві обґрунтовану відповідь на заяву № К-31 від 06.12.2018 року з дотриманням вимог Конституції та законів України, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

Разом з тим, у відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За таких обставин, суд констатує, що позивачем обраний не правильний спосіб захисту, оскільки по своїй суті відповідач надав певну відповідь, однак вже як було з`ясовано вище, вона не узгоджується із приписами ЗК України. У судовому засіданні позивач пояснив, що даною вимогою бажає зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, за наслідками чого надати вмотивовану відповідь.

У відповідності до вимог ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, суд зазначає про необхідність, у даному випадку, вийти за межі позовних вимог, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 06.12.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання дій протиправними щодо прийняття 36 сесією 7 скликання від 11.06.2019 року відповідачем рішення «Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 К-31 від 06.12.2018 року» залишив без задоволення, проте позовні вимоги у частині скасування рішення 36 сесії 7 скликання відповідача від 11.06.2019 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою задоволено, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 512 грн. 26 коп. (768 грн. 40 коп. - (768 грн. 40 коп./3)).

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Земельним кодексом України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 2, 9, 77, 78, 241, 245, 246, 249, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язанння вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення 36 сесії 7 скликання Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області від 11.06.2019 року "Про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 № К-31 від 06.12.2018 року".

Зобов`язати Маньковецьку сільську раду Барського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № К-31 від 06.12.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області ( вул . Грушевського, б. 36, с. Маньківці, Барський р-н. , Вінницька обл., 23030 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 512 грн. 26 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 28.10.2019 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна